# ramban

originalText:
שנצטוינו כשנצור על עיר להניח אחת מן הרוחות בלי מצור שאם ירצו לברוח יהיה להם דרך לנוס משם כי בזה נלמוד להתנהג בחמלה אפילו עם אויבינו בעת המלחמה, ובו עוד תקון שנפתח להם פתח שיברחו ולא יתחזקו לקראתנו. שנאמר ויצבאו על מדין כאשר צוה ה' את משה ודרשו בספרי הקיפוה משלש רוחותיה ר' נתן אומר תן להם רוח רביעית שיברחו. ואין זו מצות שעה במדין אבל היא מצוה לדורות בכל מלחמות הרשות, וכ"כ הרב בחבורו הגדול בהלכות מלכים ומלחמותיהם:


originalText:
נצטוינו לזכור בפה ולהשיב אל לבנו מה שעשה יתעלה למרים כשדברה באחיה עם היותה נביאה כדי שנתרחק מלשון הרע ולא נהיה מאשר נאמר עליהם תשב באחיך תדבר בבן אמך תתן דופי, והוא אמרו יתברך ויתעלה זכור את אשר עשה ה' אלהיך למרים. ולשון ספרי זכור את אשר עשה ה' אלהיך למרים וכי מה ענין זה אצל זה ללמדך שאין נגעים באין אלא על לשון הרע, והלא דברים ק"ו ומה מרים שלא דברה אלא בפניו של משה ולהנייתו של משה ולשבחו של משה ולבנינו של עולם כך נענשה המדבר בגנותו של חבירו ברבים על אחת כמה וכמה, ושנינו בספרא זכור את אשר עשה ה' אלהיך למרים יכול בלבבך כשהוא אומר השמר בנגע הצרעת לשמור מאד הרי שמירת הלב אמור הא מה אני מקיים זכור שתהא שונה בפיך, פירוש שנשמר מנגע הצרעת שלא תבואנו והיא אזהרה ממנה כלומר מלשון הרע הגורם אותה עם האזהרה ולעשות ככל אשר יורו אתכם הכהנים כלומר שלא יקוץ בהרתה, ואח"כ הזהיר בזכור את אשר עשה ה' למרים גם בזכירת הפה. והנה כאשר נצטוינו בזכירת מה שעשה לנו עמלק כדי לדעת שלא על חנם ימחה האל שמו רק מחמלתו עלינו לנקום החמס שעשה לנו שלא היה ירא ממנו יתעלה כך נצטוינו בזכירת מה שנעשה למרים להשמר מלשון הרע שלא יבואנו ככה, וכן עוד דרשו זכור את אשר הקצפת את ה' אלהיך במדבר יכול בלבבך וכו', ולא ידעתי אם היא אזהרה למקציפים עצמן כלומר אנשי דור המדבר. ואולם היא מצוה לדורות לדעת חסד האלהים עלינו ושמרו ברית אבותינו ולתת הודאה לשמו ולברך אותו על הכל, וכענין שהנביא מזכירם עמי זכר נא מה יעץ בלק מלך מואב ומה ענה אותו בלעם בן בעור למען דעת צדקות ה', וא"כ ראוי למנותה מצוה מן המצות:


originalText:
שנצטוינו להיות לבבנו תמים עמו יתעלה והוא שנאמר (דברים י"ח) תמים תהיה עם ה' אלהיך, וענין הצוואה הזאת שנייחד לבבנו אליו לבדו יתברך, ושנאמין שהוא לבדו עושה כל והוא היודע אמתת כל עתיד וממנו לבדו נדרוש הבאות מנביאיו או מאנשי חסידיו רוצה לומר אורים ותומים, ולא נדרוש מהוברי שמים ולא מזולתם ולא נבטח שיבאו דבריהם על כל פנים אבל אם נשמע דבר מהם נאמר הכל בידי שמים כי הוא משנה מערכת הכוכבים והמזלות כרצונו מפר אותות בדים וקוסמים יהולל ונאמין שכל הבאות תהיינה אלינו כפי התקרבנו לעבודתו, כענין שהבטיח אל דרך הגוים אל תלמדו ומאותות השמים אל תחתו, ואמרו בפרק בתרא דפסחים (דף קי"ג:) מנין שאין שואלים דבר מן הכלדיים שנאמר תמים תהיה עם ה' אלהיך, והכלדיים הם שארית האומה המתעסקת במלאכת הכוכבים, ולשון ספרי אם עשית כל האמור בענין הרי אתה תם לה' אלהיך, ופירוש זה שאסר הכתוב לשאול העתיד מאוב וידעוני ומתים ומן מעונן וקוסם ואחרי כן צוה שיהיה לבנו תמים עמו באלה ולא נירא מדברי מגיד עתידות מהנזכרים או מזולתם אבל מן נביאיו נדרוש ואליהם נשמע כמו שאומר בפרשה וזהו תרגומו של אונקלוס שלים תהא בדחלתא דה' אלהך וכן אמר הכתוב יהי לבי תמים בחוקיך, והמצוה הזאת נצטוה אברהם אבינו כאשר בא לכרות לו ברית לתת לו זרע אמר התהלך לפני והיה תמים כי מפני שהיה הוא עליו השלום יסוד באמונה והחולק על הכשדים שהיו מייחסים הכחות כלם לשמש ולירח ולכוכבים והוא ראה שיש עליהם יוצר מנהיג צוהו עוד להתהלך לפניו ולהיות תמים עמו ולא יתן בלבו שיהא בזולתו שום אמת ולא יסתכל בענינם כלל עם דעתו שיוצרו מנהיג אותם אלא יהיה לבו אליו לבדו יתעלה כי היא המצוה אותם והמשנה מערכתם כרצונו, כענין שאמרו (שבת דף קנ"ו) צא מאצטגנינות שלך. זהו ענין המצוה הזאת והזכירה בה"ג וכתב להיות תמים, ואולי חשב הרב שהיא צוואה כוללת המצות וללכת בדרכי התורה כענין אשרי תמימי דרך ההולכים בתורת ה' ולכן לא הביא בחשבונו. והמתבאר מדברי רבותינו והנכון כפי מה שכתבנו:


originalText:
שנצטוינו בהפרישנו תרומה שנפריש אותה מן היפה או מן השוה לא מן הרע על היפה והוא שנאמר מכל מתנותיכם תרימו את תרומת ה' מכל חלבו את מקדשו ממנו, וכן בהפריש הלוי תרומת מעשר לא יפריש מן הרע שנאמר ואמרת אליהם בהרימכם את חלבו ממנו ונחשב ללוים. ולשון ספרי מכל מתנותיכם תרימו את תרומת ה' בתרומה גדולה הכתוב מדבר, ושם אמרו ואמרת אליהם בהרימכם את חלבו ממנו הרי זו אזהרה לב"ד של לוים שלא יהיו תורמין אותו אלא מן המובחר, ובראשון של תמורה (דף י':) אמרו במה שהיו דנין בכל מילתא דאמר רחמנא לא תעביד אי עביד לא מהני והרי תורם מן הרע על היפה דכתיב מכל חלבו את מקדשו ממנו ותנן אין תורמין מן הרע על היפה ואם תרם תרומתו תרומה והשיבו שאני התם דגלי רחמנא דתיהוי תרומה, והרי זה דבר ברור כי והרמותם ממנו את תרומת ה' מכל חלבו היא צוואה לתרום מן היפה לא מן הרע אם כן היא ודאי מצוה באה בחשבון המצות. ואל תאמר שהיא נמנית אחת עם מצות הפרשת התרומה שהיא ראשית דגנך תירושך ויצהרך תתן לו, לפי שהתורם מן הרע על היפה כיון שתרומתו תרומה כבר קיים מצות ראשית דגנך תירושך ויצהרך תתן לו אבל עבר על זה העשה האחר שנצטוה להרים חלבו ממנו, וזה דבר ברור לא יעלם מכל מתבונן:


originalText:
שנצטוינו שיהיה כל קרבן שנקריב משלשת מיני הבהמות אשר הזכיר מן הבקר ומן הכשבים ומן העזים, ובגמרא מסכת זבחים בשלישי ממנו (דף ל"ד) אמרו במעלה איברי חיה א"ר יוחנן עובר בעשה בהמה אין חיה לא ולאו הבא מכלל עשה עשה ריש לקיש אמר אינו עובר בעשה ההוא למצוה, והקשו עליה מברייתא שהיא שנויה בספרא ואמר מתיב רבא אילו נאמר קרבן לה' בהמה הייתי אומר חיה בכלל בהמה כענין שנאמר וזאת הבהמה אשר תאכלו איל צבי ויחמור תלמוד לומר בקר וצאן יכול לא יביא ואם הביא כשר הא למה זה דומה לאדם שאמר לו רבו הבא לי חטין והביא לו חטין ושעורין שאינו כמעביר על דבריו אלא כמוסיף על דבריו וכשר ת"ל בקר וצאן בקר וצאן אמרתי לך ולא חיה הא למה זה דומה לאדם שאמר לו רבו שלא תביא אלא חטין והביא חטין ושעורין שאינו כמוסיף על דבריו אלא כמעביר על דבריו ופסול תיובתא דריש לקיש תיובתא. ונתקיימו דברי רבי יוחנן במצות עשה הזאת, והרב כתבו בחבורו הגדול פ"ה מאיסורי מזבח:


originalText:
שנצטוינו להקריב כל הקרבנות הבאים בנדבה או בחובה בין שני התמידין לא קודם תמיד של שחר ולא אחר תמיד של בין הערבים, והוא אמרו יתעלה וערך עליה העולה והקטיר עליה חלבי השלמים (יומא ל"ג) עליה השלם כל הקרבנות כולן, ירצה לומר שמשעה שמסדר הכהן המערכת כאמרו ובער עליה הכהן עצים בבקר בבקר יעלה עליה העולה הידועה שהיא עולת הבקר ועליה יקטיר וישלים כל הקרבנות לא על התמיד הבא בערב וזו היא מצות עשה. ובגמרא פסחים (דף נ"ט) אמר בפירוש אין לך דבר שקודם לתמיד של שחר אלא קטורת ואין לך דבר שמתעכב אחר תמיד של בין הערבים אלא קטורת ונרות ופסח ומחוסר כפורים בערבי פסחים רבי ישמעאל בנו של רבי יוחנן בן ברוקה אומר אף מחוסר כפורים בשאר ימות השנה שטובל ואוכל בקדשים לערב, ושאלו בשלמא לת"ק אתי עשה דפסח שיש בו כרת ודחי עשה דהשלמה אלא לרבי ישמעאל מכדי האי עשה והאי עשה מאי אולמיה דהאי עשה מהאי עשה. והנה למדנו שיש בזה מצות עשה כלומר שהמקדים או המאחר קרבנו לזמנים הנזכרים עובר בלאו הבא מכלל עשה שהוא עשה:


originalText:
שנצטוינו בכבש הנשחט ביום ארבעה עשר בערב שהוא יאכל בלילה לא ביום משעת שחיטתו והאוכל ממנו ביום כזית מלבד שלא יצא ידי חובתו יש לו באכילתו עבירה וחטא במצות עשה. ובשני מפסחים (דף מ"א:) אמר אכל כזית צלי מבעוד יום כזית נא משחשיכה חייב וחקרו ואמרו תנא קמא צלי דומיא דנא מה נא בלאו אף צלי בלאו בשלמא נא דכתיב אל תאכלו ממנו נא אלא צלי מאי טעמא דכתיב ואכלו את הבשר בלילה הזה בלילה אין ביום לא האי לאו הבא מכלל עשה הוא וכל לאו הבא מכלל עשה עשה, ואמרו אמר רב חסדא הא מני רבי יהודה היא וכו'. ואין הלכה כרבי יהודה אבל ההלכה היא שהוא עובר בעשה כלומר בלאו הבא מכלל עשה שהוא עשה:


originalText:
שנצטוינו בענין הרוצח אחר שנתחייב מיתה בבית דין שיבקשנו גואל הדם וירדוף אחריו וינקום נקמתו ממנו שיביא אותו לב"ד ויומת כמשפטו או שירצח אותו הגואל אם לא יוכל לו ב"ד ואם אין לו גואל הדם שיעמידו לו ב"ד אדם ממונה מהם לרדוף אחריו ולהיות גואל דמי הנרצח, והוא אמרו יתעלה גואל הדם הוא ימית את הרוצח בפגעו בו, ובששי מסנהדרין (דף מ"ה:) אמרו גואל הדם הוא ימית את הרוצח מצוה ביד גואל הדם ומנין שאם אין לו גואל הדם שב"ד מעמידין לו גואל ת"ל בפגעו בו מ"מ. וכבר ראינו מי שפירש זה ברוצח שוגג שיצא חוץ לעיר מקלטו ושזה נאמר לדעת רבי יוסי שאומר (מכות י"ב) מצוה ביד גואל הדם ורשות ביד כל אדם, ואין כן אלא כר' עקיבא דאמר הרשות ביד גואל הדם וכל אדם חייבין עליו. וגם זה היה דעת הרב שלא כתב המצוה הזאת, אבל הפירוש הזה אינו אמת שזה הכתוב גואל הדם ימית את הרוצח בפגעו בו ואם בפתע בלא איבה הדפו וגו', וזה דבר ברור אינו נעלם מכל מסתכל בענין:


originalText:
שנצטוינו להרחיק מליהנות בבגד שנראה בו נגע צרעת ונטמא. והוא אמרו יתעלה צרעת ממארת הנגע טמא הוא ודרשו בספרא צרעת ממארת תן בו מארה אל תהנה בו אין לי אלא מוחלט מוסגר מנין תלמוד לומר כי צרעת אי מה מוחלט אם קצצו ועשה ממנו מוכין טמא ואסור בהנייתו יכול אף המוסגר כן תלמוד לומר הוא, והנה הנהנה מן הבגד הנזכר עובר בעשה וכן בבית המנוגע, ובשלישי ממסכת ערלה בגמרא דבני מערבא אמרו אבנים מנוגעות שעשאן סיד אית תניי תני עלו מידי טומאתן ואית תניי תני לא עלו מאן דאמר עלו מותרות מאן דאמר לא עלו אסורות דכתיב צרעת ממארת תן בו מארה אל תהנה בו רבי אבהו בשם רבי יוחנן כל הנשרפין אפרן מותר חוץ מאפר ע"ז היתיב רבי חייא ברבי יוסי קומי רבי יוחנן הרי אפר הבית אינו בא מחמת ע"ז ותימא אסור אמר ליה שניא היא דכתיב נתיצה. ודבר פשוט הוא שזו המצוה אינה נמנית עם משפט הצרעת מצוה אחת כי אין זה ענין לדין הטומאה והטהרה אבל הוא דין מיוחד בפני עצמו כאשר שבתו בדד מחוץ למחנה נמנה מצוה בפני עצמה וק"ו הדבר:


originalText:
שנצטוינו להודות לשמו יתברך בכל עת שנקרא בתורה על הטובה הגדולה שעשה לנו בתתו תורתו אלינו והודיענו המעשים הרצויים לפניו שבהם ננחל חיי העולם הבא, וכאשר נצטוינו בברכה אחר כל האכילה כן נצטוינו בזו. ובפרק ג' של ברכות (דף כ"א) אמרו מנין לברכת התורה לפניה מן התורה שנאמר כי שם ה' אקרא הבו גודל לאלהינו, ורצה ללמוד ברכת המזון לפניו שיהיה מן התורה ק"ו מזה אמר ומה תורה שאינה טעונה לאחריה טעונה לפניה מזון שטעון לאחריו אינו דין שטעון לפניו, ומשיבו על זה מדרך הפרכות מה לתורה שכן חיי עולם ועוד דתנן על המזון מברך לאחריו ואינו מברך לפניו, וחפצם בזה שכיון שבעל קרי אינו מברך לפני המזון והוא מברך לאחריו נלמוד שברכה לאחריו בלבד היא מן התורה ולפיכך אינה בטלה מפני תקנתם בטבילת בעלי קריין וש"מ דק"ו פריכא הוא. והעולה מזה שברכת התורה לפניה מצות עשה דאורייתא. ובגמרא דבני מערבא (פרק ז') אמרו כתוב בתורה ברכה לפניה ואין כתוב בה ברכה לאחריה מה כתוב בה לפניה כי שם ה' אקרא הבו גודל לאלהינו כתוב במזון ברכה לאחריו ואין כתוב בו ברכה לפניו מה כתוב בו לאחריו ואכלת ושבעת וברכת ואין כתוב בו ברכה לפניו ומנין ליתן את האמור בזה לזה וכו'. מכל זה נתבאר שהברכה הזו מן התורה ואין ראוי למנותה מצוה אחת עם הקריאה כמו שמקרא בכורים אינו נמנה אחת עם הבאתו וספור יציאת מצרים עם אכילת הפסח:


originalText:
שנצטוינו להחיות גר ותושב להצילו מרעתו שאם היה נטבע בנהר או נפל עליו הגל שנטרח בכל כחנו בהצלתו ואם היה חולה נתעסק ברפואתו, וכל שכן מאחינו ישראל או גר צדק שאנו מחוייבים לו בכל אלה והוא בהם פקוח נפש שדוחה שבת והוא אמרו יתעלה וכי ימוך אחיך ומטה ידו עמך והחזקת בו גר ותושב וחי עמך. ומאמרם בתלמוד גר אתה מצווה עליז להחיותו עכו"ם אין אתה מצווה עליו להחיותו. ומצוה זו מנאה בעל הלכות החיה את האח. והרב כולל אותה עם הצדקה במצות קצ"ה מפסוק פתוח תפתח את ידך. והם שתים מצות באמת:


originalText:
שנצטוינו להחזיר הרבית שלקחנו מאחינו, וענין המצוה הזאת כי כאשר מנענו יתעלה שלא לגזול ואם גזלנו צוה אותנו להשיב את הגזלה כמ"ש והשיב את הגזלה אשר גזל והוא מ"ע, כן מנענו שלא נקח רבית מישראל ואם לקחנו אותו צוה אותנו להשיבו לנותן אע"פ שנתנו לנו ברצון נפשו ולא גזלנוהו, והוא ג"כ מ"ע והוא אמרו יתעלה אל תקח מאתו נשך ותרבית ויראת מאלהיך וחי אחיך עמך ודרשו בו (בב"מ ס"ב) אהדר ליה דליחי עמך. ומזה אמר רבי אליעזר רבית קצוצה יוצאה בדיינים והלכה כמותו כמו שנתבאר בפ"ה של מציעא ובא' של תמורה:


originalText:
בשכחת הלאוין מספר ו כתב: אבל הנכון שנאמר בשער נזיר שימנה בכלל עשה שאמר יתעלה קדוש יהיה גדל פרע שער ראשו וכיון שבא הפירוש שיהיה גדולו קדוש ולא נהנה בו אם כן הוא לאו מכלל עשה.


originalText:
בשורש י"ב כתב: וכן הדין השני שיגזור הרב למנות מה שלוקח הכהן חלק מן המצוה איננו דין שוה לי בכולן אבל יש בהן חלוק, כי בדברים הטובלים הן שתי מצות בודאי, והמשל בזה החלה שכל העיסה אסורה עלינו עד שנפריש אותה ונצטוינו בה מצוה נפרדת שנאמר חלה תרימו תרומה, ושלא יעלה בלבנו שנרים אותה להוציא העיסה מאיסור ונעזבנה או נשליך אותה באש צוה אותנו יתעלה בנתינתה לכהן שנאמר מראשית עריסותיכם תתנו לה' תרומה. וכן נצטוינו בנתינת התרומה ראשית דגנך תירושך ויצהרך תתן לו, ונצטוינו תחלה בהרמתה מן המצוה הבאה בחלה שנאמר והיה באכלכם מלחם הארץ תרימו תרומה לה' ראשית עריסותיכם חלה תרימו תרומה כתרומת גורן כן תרימו אותה הרי שהשוה הרמת שתיהן ועשאן שתי מצות. וזהו אמרם (ספרי) בתרומה גדולה הכתוב מדבר או אינו מדבר אלא בתרומת חלה כשהוא אומר חלה תרימו תרומה הרי תרומת חלה אמורה הא מה ת"ל תרימו תרומה לה' בתרומה גדולה הכתוב מדבר דברי רבי יאשיה ר' יונתן אומר לפי שהוא אומר ראשית דגנך תירושך ויצהרך חובה, אתה אומר חובה או אינו אלא רשות ת"ל תרימו תרומה לה' חובה ולא רשות. הנה נתבאר שהוא יתעלה מצוה להפריש תרומה גדולה ראשית תבואתנו ונתנה לכהנים (עוד) עם עשרים וארבע מתנותיהם, והראיה עוד שהיא מצוה חיובם לברך על הפרשתם כמו ששנינו (תרומה פ"ק) חמשה לא יתרומו ואם תרמו תרומתם תרומה האלם והשכור והערום ובעל קרי והיינו מפני שאינן יכולין לברך, ומפרש בתוספתא בפרק בתרא של ברכות ההולך להפריש תרומה ומעשרות אומר אקב"ו להפריש תרומה ומעשרות מאימתי מברך עליהם משעה שמפרישן, ואילו היה המצוה עלינו הנתינה לכהן מפסוק ראשית דגנך תתן לו בלבד לא היו גוזרין עלינו לברך בשעת הפרשה מן הכלל המסור לנו מהם כל מצוה שעשייתה אינו גמר מלאכה כגון בעשיית תפילין אין צריך לברך כמו שנתבאר ברביעי של מנחות (דף מ"ב:) וכיון שאמרו לנו לברך בשעת הפרשה למדנו שבהפרשה מצוה, ועוד שהכהנים עצמם מפרישין תרומה ומעשרות ומברכים ג"כ עליהן כמו שדרשו מפסוק כן תרימו אלו לוים גם אתם אלו כהנים ואילו לא היה מצוה אלא הנתינה בלבד היו הם פטורין מזה, ועוד שהרי בחלה טמאה מברך בהפרשתה ואינה ניתנת לכהן אלא משליכה באור כמו שמוזכר בגמרא בכורות, א"כ ראוי שנמנה שתי מצות בתרומה הפרשתה מפסוק תרימו תרומה לה' ונתינה לכהן מפסוק תתן לו


originalText:
בשורש י"ב כתב: וכן הדין במעשר נמנה הפרשתו מצוה מפסוק עשר תעשר את כל תבואת זרעך ובא הפירוש המקובל בשני מעשרות הכתוב מדבר אחד מעשר ראשון האמור בו ולבני לוי הנה נתתי את כל מעשר בישראל לנחלה ואמר ואכלתם אותו בכל מקום אתם וביתכם כי שכר הוא לכם, והאחר מעשר שני שהוא קודש ושהוא יתעלה מצוה אותנו לאכלו לפניו שאמר כאן ואכלת לפני ה' אלהיך מעשר דגנך תירושך ויצהרך וכי ירבה ממך הדרך וגו'. וצוה בנתינתו ונתת ללוי לגר ליתום ולאלמנה ופירושו שיתן ללוי חלקו ולעני חלקו. ולא הוכשר בעיני מאמרו של הרב שכתב במצוה קכ"ז שנצטוינו להוציא המעשר שנאמר וכל מעשר הארץ מזרע הארץ מפרי העץ לה' הוא קדש לה' ואמר וכי יגאל איש ממעשרו חמישיתו יוסף עליו, שמעשר ראשון איננו קדש כלל ולא נפדה אבל הוא חולין ביד כהן כאמור ואכלתם אותו בכל מקום כי שכר הוא לכם חלף עבודתכם.


originalText:
בשורש י"ב כתב: ויעלה בידנו במנין הפרשת החלה והתרומה והמעשר ראשון של העני ונתינתן מצות משלימות לנו החשבון:


originalText:
בשורש י"ב כתב: וכן נמנה בחלה הפרשתה מפסוק חלה תרימו תרומה ונתינה לכהן מצוה אחרת מפסוק מראשית עריסותיכם תתנו לה' תרומה.


originalText:
בשורש י"ד הוא כתב: והנראה אלי הוא שאנחנו נצטוינו במומתים כולם מפסוק שנאמר ובערת הרע מקרבך, אמרו בער עושי רעות מישראל והוא מצות עשה שלהם, אבל הכתובים בהם מות יומת דמיו בו דמיהם בם ירצה בהם שהם חייבים מיתה, ואמרו יתעלה במקצתם וסקלתם אותם באבנים ובמקצתם באש ישרפו אותו ואתהן הוא חלק המצוה ולא נמנה המומתים חוץ למחנה אחת והמתה על פתח בית אביה מצוה אחרת, אבל המצוה בכולם שיומתו היא נמנית, וכבר בא בהן שאם אינו יכול להמית אותם במיתה הכתובה בהם שיומתו בכל מיתה שיכול להמיתם. והנה כולם נכללים ממיתה והוא מצוה אחת, ובאחרון של שחיטת חולין (דף ק"מ) אמרו בעוף שהרג את הנפש דבעי לאתוייה לבי דינא וקיומי ביה ובערת הרע מקרבך ואין בעוף הזה כתוב ובערת הרע ומסקול יסקל השור נתחייב במיתה אלא שכל המומתין מצותם מן ובערת הרע והם מצות עשה שלהם שממנה הם מומתים, ומצות הסקילה או השריפה חלק מן המצוה.


originalText:
בסוף השגה למצוה ל"ת ע"ג: ועל דעתי עוד חכמים בהוראתם אינם בלאו אלא בעשה שצוה הכתוב אחר אזהרתו מן היין בבואם אל אהל מועד להורות את בני ישראל את כל החוקים ולא בהיותם שכורים ולאו הבא מכלל עשה עשה הוא, וכן להורות ביום הטמא וביום הטהור מצוה שיורו בימי הצרעת כפי התורה בהסגר ובהחלט והכתוב הקודם לזה ולהבדיל בין הקודש ובין החול ג"כ מצוה והבדילו בין הקודש ובין החול עבודה בין קדושה למחוללת וכן להבדיל בין הטמא ובין הטהור ובין החיה הנאכלת שוה עם והבדלתם בין הבהמה הטמאה לטהורה וכולה מצות לא מניעות. וזהו מאמרם בספרא אתה ובניך במיתה ואין ישראל בהוראתם במיתה ולא אמרו בלשון המורגל להם ואין ישראל בהוראתם במיתה אלא באזהרה:


originalText:
בשכחת הלאין י"ב כתב: והנראה שיש בזה עוד מצות עשה שאמר יתעלה כי את הבכור בן השנואה יכיר לתת לו פי שנים וגם זו מצוה שהוא חייב להכירו ולתת לו פי שנים. והנה המעביר בכורה מן הגדול עובר בעשה ולא תעשה ושתיהם שכחן הרב, ואמנם אמר בדין הנחלות שהיות הבכור יורש פי שנים הוא מכלל דין הנחלות ואם יש בו מצות עשה מיוחד לו ואיננו כן בשאר האחים ובודאי נמנה הוא לעצמו, ולא תחשוב שיהיה זה לאו הבא מכלל עשה בלבד אבל הוא מצוה להנחיל לו וכן שיודיע אותנו מי הוא הבכור ויצוה עליו בבכורה, ואמנם שתתקיים המצוה בשתיקתו אם נודע בבכורה. ונראה שבעל הלכות גדולות נזכר בזו המצוה שאמר בפרשיות המשלימות לו מצות עשה, פרשת נחלות ופרשת משפט הבכורה:


originalText:
שנמנענו שלא ישכח ממנו אמונת האלהות, וענין המניעה הזאת שנצטוינו מצוה ראשונה בקבלת מלכות שמים, כלומר שנאמין שיש אלוה פועל כל הנמצאות מוציאן מאין מוחלט אל היש שהם עליו ואל היש שיחפוץ בו בכל זמן מן הזמנים. והוא שאמר יתברך ויתעלה אנכי ה' אלהיך אשר הוצאתיך מארץ מצרים מבית עבדים שהיא מצוה באמונה כמו שכתוב, וביארנו אנחנו אותו בראיה מדבריהם ז"ל צוה אותנו בזאת האמונה שהיא יסוד התורה וכפל לנו מניעה בכפירה ממנה שהיא בטול כל אמת והוא אמרו השמר לך פן תשכח את ה' אלהיך אשר הוציאך מארץ מצרים מבית עבדים. ירצה בזה שלא נשכח עיקר האלהות ונכפור או נסתפק בו ונאמר שאין אלוה והעולם קדמון בעצמו או קדמון בסבה ועלה ולא ישתנה, ונתן הראיה במצוה ובמניעה הנזכרים יציאת מצרים שנעשה באותות מחודשים משנים התולדות מורים על אלוה קדמון חפץ ויכול ומחדש, שענין יציאת מצרים ליודעיו משתק כל כופר בחדוש ומקיים האמונה בידיעת האלוה והשגחתו ויכלתו בפרטים ובכללים כולם. וכפל המניעה הזאת ואמר יתעלה השמר לך פן תשכח את ה' אלהיך לבלתי שמור מצותיו. וזהו ג"כ מניעה מלשכוח האמונה באלהות ושיכפור מפני זה בתורה ובמצות אמר ורם לבבך ושכחת את ה' אלהיך המוציאך מארץ מצרים מבית עבדים, ונתן ראיה עוד בזה מן האותות והמופתים הנעשים לנו במדבר שהם מאתו יתעלה אמר המוליכך במדבר וגו' כי מהם יתברר לנו כי כל הטובות בארץ ובזולתם הם מאתו יתעלה לא בכחנו ועוצם ידינו. אבל והיה אם שכח תשכח את ה' אלהיך והלכת אחרי אלהים אחרים התראה גם בע"א והנה נתבאר זה. וזאת המניעה מפסוק השמר לך פן תשכח את ה' זכרה בעל הלכות גדולות:


originalText:
שנמנענו שלא נשכח מעמד הר סיני ולא נסיר אותו מדעתנו אבל יהיה עינינו ולבנו שם כל הימים. והוא אמרו יתעלה השמר לך ושמור נפשך מאד פן תשכח את הדברים אשר ראו עיניך ופן יסורו מלבבך כל ימי חייך והודעתם לבניך ולבני בניך יום אשר עמדת לפני ה' אלהיך בחורב וגו'. והכונה בזאת גדולה מאד שאם היו דברי תורה באים אצלנו מפי הנביא עליו השלום בלבד אע"פ שנתאמת אצלנו ענין נבואתו באותות ומופתים אם יקום בקרבנו נביא או חולם חלום בזמן מן הזמנים ויצונו בשום דבר הפך מן התורה ונתן אלינו אות או מופת תהיה התורה נצוחה על יד השני או יכנס בלבנו ספק על זה, אבל כשהגיענו ביאור התורה מפי הגבורה לאזנינו ועינינו רואות אין שם אמצעי נכחיש כל חולק וכל מספק לא יועילהו אות ולא יצילהו מידינו מופת, שאנחנו היודעים ועדים בשקרותו ובפחזותו, זה הוא שנאמר במעמד ההוא וגם בך יאמינו לעולם, והוא הענין הבא בפרשת כי יקום בקרבך נביא או חולם חלום וגו', וכבר ביאר הרב זה בספר המדע, והוא יסוד גדול בתורה והוא המניעה הבאה לנו בפסוק פן תשכח את הדברים אשר ראו עיניך והזהיר פן יסורו מן הלב מהודיעם לבנים ולבני בנים לדורות עולם, ואל תטעה בזה מפני דרשם בפירקא קמא דקידושין (דף ל') לבניך ולבני בניך בלימוד התורה לבני בנים, כי לימוד אמונת התורה הוא הלימוד בתורה, אבל נתבונן ונקח ראיה מדבריהם כי היא מצוה עולמית ועם כל הדורות ידבר בלא ישכחו ענין המעמד ההוא שהיה לכל אדם למראית עיניהם ושמיעת אזניהם ושיעתיקו זה מדור לדור לעולם. וזאת המצוה זכרה בעל הלכות גדולות ג"כ והרב שכחה:


originalText:
שנמנענו שלא לשנות סדר הנחת הכלים במקדש כשולחן והמנורה והמזבחות. והוא אמרו יתעלה ובכל אשר אמרתי אליכם תשמרו, ובא הפירוש המקובל שהיא אזהרה למה שצוה בענין סדור המקדש. אמרו במכילתא ובכל אשר אמרתי אליכם תשמרו למה נאמר לפי שהוא אומר ושמת את השלחן אם שינן עובר בלא תעשה נאמר ובכל אשר אמרתי אליכם תשמרו רבי מאיר אומר לעשות דברי תורה עליך חובה, ובגמרא שבת (דף י"ח) דורשין אותו בית שמאי לשביתת כלים ובית הלל לית להו והלכה היא כתנא קמא דמכילתא:


originalText:
שנמנענו מלשחוט הקדשים על מנת לאכול בשרם או לזרוק דמם ולהקטיר חלבם חוץ למקומם וחוץ לזמנם, וכן השוחט חטאת בדרום עובר בלאו והוא אמרו יתעלה ויתברך לא תזבח לה' אלהיך שור או שה אשר יהיה בו מום כל דבר רע כי תועבת ה' אלהיך הוא, שפירושו לא תזבח לה' אלהיך קרבן אשר יהיה בו מום או כל דבר רע, והוא השוחט ואומר על מנת לאכול ולזרוק חוץ למקומו ולזמנו שזה דיבור רע הוא אצל התורה שכבר פסלה בו הקרבן. וכבר נמנענו מזה בעשה ממה שדרשו בספרא ביום קרבנו יאכל אין לי אלא אכילתו ליום אחד מנין אף תחילת זביחתו לא תהא אלא על מנת להאכל ביום אחד ת"ל וכי תזבחו זבח תודה לה' לרצונכם תזבחוהו ביום ההוא יאכל שאין ת"ל אלא אם אינו ענין לאכילה תנהו ענין לזביחה שאף תחלת זביחתו לא תהא אלא על מנת להאכל לשני ימים. והיה לרב ראוי למנות זה עשה לפי שיטתו אבל אנו לא נמנה רק המניעה, וכן נתרבו במניעה הזאת כל הפסולין בקרבנות כגון רובע ונרבע וכלאים וטרפה וכיוצא בהם. ולשון ספרי מנין לקדשים ששחטן חוץ למקומם וחוץ לזמנם שעובר בלאו ת"ל דבר, שתלוי בדבור, מנין לרובע ונרבע ומוקצה ונעבד ת"ל תועבת, מנין לאתנן ומחיר כלאים וטרפה ויוצא דופן ת"ל כי תועבת. ושם אמרו חכמים אומרים אף השוחט חטאת בדרום עובר בלאו. וראוי לנו שנמנה מניעה אחת שלא לשחוט בעלי מומים והוא אמרו יתעלה לא תזבח לה' אלהיך שור או שה אשר יהיה בו מום, ומניעה אחרת שלא נשחוט שום קרבן פסול שנאמר לא תזבח כל דבר רע, ושנו בתוספתא באחרון של מכות באלו הן הלוקין המקדיש בעל מום למזבח עובר משום חמשה לאוין משום בל תקדיש בל תשחוט בל תזרוק דמו ובל תקטיר חלבו ובל תקטיר מקצתו הקדישו ולא שחטו אינו חייב אלא אחת הקדישו ושחטו וזרק דמו חייב על כל אחת ואחת המקדיש רובע ונרבע מוקצה ונעבד עובר משום שמות הללו והרי הן כבעלי מומין שקדם מומן להקדשן ואין יוצאין לחולין אלא על מום קבוע בלבד. נלמוד מדבריהם שאלו כלן עובר עליהן בכל השמות שעובר על בעלי מומין אלא שאין נפדין כבעלי מומין להוציא אותם לחולין, ושם שנו עוד הממיר במוקדשים והגוזז והעובד במוקדשין או ששחטן חוץ לזמנן או ששחטן חוץ למקומן עובר בלא תעשה, לימדו אותנו שהן לוקין כמו שהזכרנו, וכבר בא בזה מחלוקת שם שר' אלעזר מוציא המניעה הזאת ממקום אחר כמו שאמר בשני של זבחים (כ"ט:) ור' אלעזר לא יחשב מאי עביד ליה מיבעי ליה לכדרבי ינאי דא"ר ינאי מנין למחשב בקדשים שלוקה שנאמר לא יחשב לא יחשוב, ומ"מ המניעות בהן ראויות להמנות, אבל אצל הרב יהיה זה לאו שבכללות לפי שכלל אלה הפסולין עם בעל מום לא ימנה הוא אלא הלאו במניעה אחת וכתב הבעל מום שהוא פרט בו:


originalText:
שנמנענו מלאכול מן הקדשים ששחטן על מנת לאכלן או להקריבן חוץ למקומן כשם שנמנענו מלאכול נשחטין על מנת לאכלן חוץ לזמנם שנקרא פגול בלשון חכמים, ויש בהן הפרש שהנשחטין בתנאי חוץ לזמנם חייבים עליו כרת והנשחטין חוץ למקומן אין בו כרת אבל יש בו מלקות, ולא בא מזאת המניעה בתורה דבר מפורש כשם שלא נתפרש בה גם כן הפגול לחוץ לזמנן, אבל באתנו הקבלה שזה שאמר יתעלה ואם האכל יאכל מבשר זבח שלמיו ביום השלישי לא ירצה מדבר במחשב בשעת שחיטה לאכול או להקטיר חוץ לזמנן והנאמר עוד המקריב אותו לא יחשב לו פגול יהיה הוא אזהרה לפסול המחשבה בחוץ למקומו והוא שקראו הכתוב כאן פגול, ובאמרו והנפש האוכלת ממנו עונה תשא ולא אמר האוכלת מהם לימד שלא תשא העונש הזה אלא הנפש האוכלת האחד משני אלו הנמנעים והוא חוץ לזמנו והוא נלמד מן הנותר שהעון הזה הוא בכרת, ונתפרש כל זה בשני של זבחים (דף כ"ח:) אלא אמר רבא כולהו מקרא אריכא אתיין ואם האכל יאכל בשתי אכילות הכתוב מדבר אחת אכילת אדם ואחת אכילת מזבח ביום השלישי זה חוץ לזמנו פגול זה חוץ למקומו מלמד שמצטרפין זה עם זה והנפש האוכלת ממנו אחד ולא שנים ואיזה זה חוץ לזמנו דגמר עון עון מנותר דדמי ליה. והכתוב הבא באכילת נותר הוא מבואר בכרת והוא שנאמר בפרשת קדושים תהיו ואוכליו עונו ישא כי את קדש ה' חלל ונכרתה זה כרת לאוכל נותר עצמו הוא ונלמד בגזירה שוה שבנותר הכתוב מדבר ממה שאמר יתעלה ושרפת את הנותר באש לא יאכל כי קדש הוא וממנו תצא אזהרה לאכילה שלו למלקות אבל פגול עצמו במחשבת חוץ לזמנו כרת ואזהרה באכילה תצא מגזירה שוה מן הנותר כי המדרש מכל שבקדש פסול ליתן לא תעשה על אכילתו אין לוקין עליו לפי שהוא לאו שבכללות כמו שהוזכר בפסחים והוא מאותו המין שאין לוקין עליו כמו שביארנו בעיקר התשיעי. וכן שנו בראשון של פסחים (דף ט"ז:) ונשא אהרן את עון הקדשים וכי איזה עון הוא נושא אם עון פיגול הרי כבר נאמר לא יחשב ואם עון נותר הרי כבר נאמר לא ירצה, ופירוש פגול בכאן הוא מחשבת חוץ למקומו שקראו הכתוב פגול כפי המדרש, ופירוש נותר הוא הנותר במחשבה כלומר מחשב בחוץ לזמנו שבו נאמר לא ירצה שניהם בכתוב הזה לפסלן ושניהם הוקשו לענין איסור אכילתן אלא שמיעט הכתוב הכרת מן האחר באמרו ממנו, והראיה על היות מחשבת חוץ למקומו מן המניעות שלוקין עליהם באכילתם כמו שלוקין על הנותר ועל הפגול אמרם ז"ל שהוא לוקה בהקרבתם משום בל תשחט ובל תזרוק את דמו ובל תקטיר את חלבו כמו שביארנו במצות שהקדמנו לזאת. הנה כבר עשו מחשבת חוץ למקומו כמחשבת חוץ לזמנו למלקות בהקרבה ועשו מדרש שניהם תורה וא"כ לוקין על אכילתו של זה כמו שלוקין על זה ששניהם הוקשו ושניהם קראם הכתוב פגול ואמר יהיה שמצטרפין זה עם זה בין לפסול מחשבה בין למלקות באכילתן שלא מיעט הכתוב ממנו אחד ולא שנים אלא מן הכרת בלבד, וכבר שנינו באלו הן הלוקין (מכות י"ג) האוכל חלב ודם ונותר ופגול אע"פ שהם מדרשות ולא כפקפוקי הרב בעיקר השני. ואומר אני שהפגול שהזכירו כאן במשנה הזו כולל את שניהם שהרי קראן הכתוב פגול ובלשון חכמים נמי שניהם פגול שמן:


originalText:
שנמנע מלאכול הצפור ששחטו אותו לטהרת המצורע, למדו זה בעלי הקבלה מריבוי המקרא אמרו בפרק שלישי של קידושין (דף נ"ז) כל צפור טהורה תאכלו לרבות את המשולחת וזה אשר לא תאכלו מהם לרבות את השחוטה. ואמנם איסורה מן התורה הוא ואוסרת במה שהוא כמו ששנינו באחרון של ע"ז (דף ע"ד) ואלו דברים אסורים ואיסורן בכל שהוא צפורי מצורע ושער נזיר ואם היה איסורן מדבריהם לא היו אוסרות בכל שהן לפי שאין דבר מדברי סופרים אוסר בכל שהוא אלא בדבר שיש לו מתירין כמו שמפורש בראשון של ביצה (דף ג':) חוץ מאיסורי ע"ז שהחמירו בהן בכל ענין ויש להם עיקר מן התורה ומפורש בפרק בתרא של שחיטת חולין (דף ק"מ) שדורש כל צפור טהורה תאכלו מכלל דאיכא אסורה ומאי נינהו שחוטה דמצורע והקשינו מסיפיה דקרא נפקא וזה אשר לא תאכלו מהם לרבות שחוטת מצורע ומתרץ לעבור עליה בעשה ולא תעשה וכו' ומכל הדברים נלמוד שהיא בלאו מה"ת, וכן מוכיח עוד בפ"ק דבכורות (ט':) אמרו בערלה וכלאי הכרם ושור הנסקל ועגלה ערופה וצפור מצורע ופטר חמור ושער נזיר ר"ש אומר כולן אינן מטמאין טומאת אוכלין לפי שאינו אוכל שראוי להאכילו לאחרים ואם היה איסורו בין לעצמו בין לאחרים מדבריהם טעמא הוא טומאת אוכלין מן התורה ולא גזרו בדבר להקל עליו אלא להחמיר עליו. וכ"כ הרב בחבורו הגדול בפרק י"א מהלכות טומאת צרעת האוכל כזית מן הצפור השחוטה עובר על עשה ועל לא תעשה שנאמר וזה אשר לא תאכלו מהם מפי השמועה למדו שזה לרבות הצפור השחוטה, וא"כ ראוי לנו למנות המניעה בחשבון שס"ה לאוין. ואמנם הרב מפני שלא ימנה בלאו הכללות אלא אחד לא זכרה בחשבונו במאמר הזה שהרי היא באה בלאו אחד עם עופות טמאים. וראיתי לו עוד שלא חייב באכילתה מלקות ולא זכרה בכלל הלוקין בהלכות סנהדרין, ואפילו אם חשב אותו לאו שבכללות למה לא ילקה עליה בפני עצמה והוא ז"ל מחייב בכל לאו שבכללות אחת וכיון שהוא מודה במדרשם שהוא תורה ומפי השמועה למדו אותה היה ראוי להלקות עליה כמו שנהג גם הוא במצות אחרות לחייב בהן מלקות וכרת מדין הגזירה שוה ושאר המדות כשבא בתלמוד שהוא מן התורה. ובזה המקום ראיתי לדבר עוד בעגלה ערופה ושער נזיר ופטר חמור שהם ג"כ מדרשים אלא שאינם באים בלשון לאו אמרו בעגלה ערופה כפרה כתיב בה כקדשים ובשער נזיר אמרו קדוש יהיה גדל פרע שער ראשו גידולו קדוש ובפטר חמור למדו גזירה שוה מעגלה ערופה ואלו אם נאמר שימנו בשס"ה מצות לא תעשה לא הוזכר בהן לאו ואם אינן באות ג"כ בחשבון רמ"ח מצות עשה היאך נוציא אותן מחשבון מה שנצטוינו והן מן התורה ועל כל פנים יכנסו בכלל תורה צוה לנו משה, אבל הנכון שנאמר בשער נזיר שימנה בכלל עשה שאמר יתעלה קדוש יהיה גדל פרע שער ראשו וכיון שבא הפירוש שיהיה גדולו קדוש ולא נהנה בו אם כן הוא לאו מכלל עשה. אבל עגלה ערופה שכתב בה כפרה כקדשים תהיה מניעה כמותם ופטר חמור הנלמד בגזירה שוה יהיה ג"כ מניעה נמנית לעצמה כמו שנמנה ערל שאכל תרומה מן המניעות והיא נמנה מצות לא תעשה אחת ולוקה והיא באה מן הפסח בג"ש כמו שהזכיר הרב במצוה קל"ו ולא בא באוכל פגול לאו ולא כרת מבואר ונלמד בו בג"ש ולוקין עליו:


originalText:
שנמנעו הלוים שירימו מן המעשר הנתן להם תרומת מעשר מן הרע שבו אבל ירימו ביפה או בשוה. והוא אמרו יתעלה ולא תשאו עליו חטא בהרימכם את חלבו ממנו. וזו מניעה יזהיר השמרו להם שלא תשאו חטא על המעשר ובמה לא תשאו עליו חטא כאשר תרימו חלבו ממנו וזה דומה למה שנאמר בכתוב אחר ושמרו את משמרתי ולא ישאו עליו חטא שהוא מניעה לכהן טמא שישמר ולא יאכל תרומה טהורה כמו שבא בגמרא סנהדרין (דף פ"ג) וביארו הרב במצוה קל"ז. וכן הוכח תוכיח את עמיתך ולא תשא עליו חטא מניעה להשמר בתוכחות שלא ישאו עליו חטא כאשר ביאר הרב במצוה ש"ג, וכבר ראינו מן המפרשים שיחשבו שהוא שלילות יאמר ולא תהיו נושאים עליו חטא אם תרימו חלבו והכוונה ללמד שאם לא תרימו החלב יהיה לכם חטא ואיננו לאו, וכן כתב הרב במצות עשה קכ"ט שהוא שלילות שהם כשיוציאוהו מן הרע יאשמו וזה ענינו כענין לאו הבא מכלל עשה שאינו נמנה עם הלאוין. ואני תמה שהלאו על כל פנים הוא להמנות לאו או עשה אחרי שנצטוינו להוציא מן היפה או נמנענו להוציא מן הרע, אבל הנכון הוא מה שאמרנו ולשון ספרי ולא תשאו עליו חטא מנין אתה אומר שאם הפרשתם אותו שלא מן המובחר שאתם נושאים עליו עון תלמוד לומר ולא תשאו עליו חטא אין לי אלא בן לוי בן ישראל שנטל רשות מלוי מנין ת"ל ולא תשאו עליו חטא בהרימכם את חלבו ממנו למה נאמר לפי שהוא אומר והרימותם ממנו תרומת ה' מעשר מן המעשר אין לי אלא תרומה טהורה תרומה טמאה מנין תלמוד לומר בהרימכם את חלבו ממנו. דרשו מזה הפסוק שיהיה חטא הלוים אם יפרישו מן הרע על היפה, ורבו ממנו אפילו בתרומה טמאה שאינה ראויה לכהן לפי שהיה מספיק שיאמר ולא תשאו עליו חטא בלבד כי הוא נקשר למה שהקדים מכל מתנותיכם תרימו את תרומת ה' מכל חלבו את מקדשו ממנו ואמרת אליהם בהרימכם את חלבו ממנו ונחשב ללוים כתבואת גורן וכתבואת יקב ולא תשאו עליו חטא כלומר ולא תגרמו לכם חטא על זה והחזיר בהרימכם את חלבו ללמד כי בכל המעשרות ואפילו בתרומת מעשר הטמאה נמנענו מזה, הנה בכאן הזהיר התורה תרומת מעשר מן הרע בלאו ובנשיאות חטא והזהיר מי שאינו תורם אותה כלל ואוכל מעשר ראשון הטבול לה בלאו ומיתה והוא שאמר יתעלה ואת קדשי בני ישראל לא תחללו ולא תמותו שהוא אזהרה לאוכל טבל הטבול לתרומת מעשר כמו שנאמר בטבל של תרומה גדולה ג"כ ולא יחללו את קדשי בני ישראל את אשר ירימו לה', וכמו שמפורש בסנהדרין (דף פ"ג) וביאר הרב במצוה קנ"ד


originalText:
שנמנענו שלא לקבל שקלים מן הנכרים ולא לצרף אותם עמנו בקרבנות הצבור כגון התמיד והמוספין וזולתם. והוא אמרו יתעלה ומיד בן נכר לא תקריבו את לחם אלהיכם מכל אלה כי משחתם בהם מום בם לא ירצו לכם, ומקרא מחוייב הדרשא שהיה די באמרו ומיד בן נכר לא תקריבו אלה כי משחתם בהם מום בם לא ירצו לכם ולפיכך באנו הפירוש המקובל כי לחם אלהיכם רומז לתמיד שנאמר בו את קרבני לחמי יאמר ומיד בן נכר לא תקריבו לחם אלהיכם כלומר ולא תקריבו אלה כי משחתם בהם מום בם ואמר לכם ללמד שאם נקבל מהם שקלים יפסלו התמידין ולא ירצו לנו מפני שחלקם פסל את הכל, ולשון ספרא מנין שאין מקבלים שקלים מן הנכרים תלמוד לומר ומיד בן נכר לא תקריבו את לחם אלהיכם מכל אלה אין לי אלא תמידין שהן קרויין לחם שנאמר את קרבני לחמי לאשי שאר כל קרבנות הצבור מנין ת"ל מכל אלה, וגם זו מניעה תמנה בכלל מצות ל"ת


originalText:
שנמנענו שלא לקבל עדות מיוחדת בדיני נפשות, והוא שיהיו העדים רואין אותו אחד מחלון זה ואחד מחלון אחר רחוק מן הראשון שאין העומדים בחלונות יכולין לראות זה את זה אבל כלם רואין בבעל העבירה. והוא אמרו יתעלה על פי שנים עדים או שלשה עדים יומת המת לא יומת על פי עד אחד, ואמרו בעלי הקבלה מאי לא יומת על פי עד אחד אילימא עד אחד ממש מרישא שמעינן לה ע"פ שנים עדים יומת המת אלא מאי אחד אחד אחד, תנ"ה לא יומת ע"פ עד אחד להביא שנים שרואין אותו זה מחלון זה וזה מחלון זה ואין רואין זה את זה שאינן מצטרפין. וכבר נתבאר זה בפ' כיצד העדים (דף ו':):


originalText:
שנמנע הירא ורך הלבב מבוא במלחמה שהוא לא יוכל בטבעו לעמוד בקשרי המלחמה וסבול המכות והחרב וינוס ויהיה תחלת מפלה לעם. והוא אמרו יתעלה ולא ימס את לבב אחיו כלבבו. וזה כתבו בעל הלכות גדולות וא"כ יהיה פעל קל יוצא, או שבא כדרך ולא יאכל את בשרו:


originalText:
שנמנענו בצאתנו מחנה על האויבים מכל דבר רע כגון שפיכות דמים וזולתו מן העבירה הגורמת סילוק השכינה מן המחנה והוא אמרו יתעלה כי תצא מחנה על אויביך ונשמרת מכל דבר רע. ובספרי יכול בטומאות ובטהרות ובמעשרות הכתוב מדבר ת"ל ערות אין לי אלא ערוה מנין לע"ז ושפיכות דמים תלמוד לומר ונשמרת מכל דבר רע אי ונשמרת יכול בטומאות וטהרות תלמוד לומר ערות מה ערוה מיוחדת מעשה שגלו עליו כנענים ומסלק השכינה וכו' כשהוא אומר דבר אף על לשון הרע. וענין המצוה הזאת שנמנעו במחנה מן העבירות האלה הגורמות סילוק השכינה והזהירנו יתעלה בלאו הזה שלא יגרום סילוק שכינתו מעלינו במחנה שיהיה העובר בהן מפיל ישראל בחרב ומחלל את ה' ומיקר ע"ז שלהם בעיני האויבים והוא אמרו יתעלה כי ה' אלהיך מתהלך בקרב מחניך להצילך ולתת אויביך בידיך והיה מחניך קדוש ולא יראה בך ערות דבר, אזהרה שנשתמר שלא יראה בנו ערות דבר, הנה בכאן שני לאוין בענין אחד לחזוק, ואם הוא טעם לומר ונשמרת מכל דבר רע לאו מונע אותנו מאלו העבירות במחנה. ואל תשתבש ותאמר כי מאחר שאין הלאו הזה מונע אותנו רק מעבירות מנועות אינו בא במנין, שזה אינו לאו שיכפל בכל מקום לחזוק בלבד אבל נתיחד לו מקום לעבור עליו בשני לאוין במקום ההוא. וזה כגון הנאמר במסיג גבול שהוא מונע מפועל אסור שהוא עובר בלא תגזול ונתייחד בגבולים בארץ לאו אחר לעבור בשני לאוין וכלם באים בחשבון המצות. וכן זה שהזהירם ה' ית' להשתמר במחנה מכל דבר רע הגורם סילוק השכינה מוסף על אזהרתנו בכל מקום באמת ראוי להמנות, ואפשר שיכלול בו גם ההרהור שמא יבא לידי קרי ויטמא המחנה ויתפרד משם כמו שאומר בגמרא (ע"ז דף כ' ע"ב) ונשמרת מכל דבר רע שלא יהרהר אדם ביום ויבוא לידי טומאה בלילה, וברביעי של כתובות (דף מ"ו) כשהם חוקרים אזהרה למוציא שם רע על אשתו מנין אמרו רבי אלעזר אומר מלא תלך רכיל רבי נתן אומר מונשמרת מכל דבר רע ור' אלעזר מאי טעמא לא אמר מהאי קרא ההוא מיבעי ליה שלא יהרהר אדם ביום ויבוא לידי טומאה בלילה, שזה אצלם אזהרה ומניעה. אבל העיקר הוא שאזהרה הזאת אע"פ שהם מזהירים בה בכ"מ לתוכחת לא נאמרה בתורה אלא במחנה שגם היא גורמת הפסד המחנה, אבל בטומאת שרץ והמת ובמעשרות אמרו שאינן באזהרה הזאת לפי שאינן גורמות סלוק השכינה. ובעל ההלכות נזכר במצוה הזו ומנה ולא יראה בך ערות דבר:


originalText:
שנמנענו בהנחילנו הבנים מהעביר הבכורה מן הבן הגדול אל יתר אחיו אבל ננחיל אותו פי שנים כמשפט הבכורה, והוא אמרו יתעלה לא יוכל לבכר את בן האהובה על פני בן השנואה הבכור כי את הבכור בן השנואה יכיר לתת לו פי שנים. ובגמרא יש נוחלין (דף ק"ל) אמרו לא יוכל לבכר את בן האהובה מה תלמוד לומר לפי שנאמר והיה ביום הנחילו את בניו התורה נתנה רשות לאב להנחיל לכל מי שירצה יכול אף זה כן תלמוד לומר לא יוכל לבכר. ולא תחשוב שלא יהיה זה מניעה אלא שהוא דין מדיני הנחלות שילמדנו הכתוב שאין האב יכול להעביר הירושה ממנו ועל כרחו יירש פי שנים, אבל באמת מניעה הוא שאם אמר האב במותו איש פלוני בני בכור לא יירש פי שנים או שאמר יקח הפשוט עם הבכור בשוה עבר על הלאו הזה, ואפי' באומר יירש פלוני בני נכסי, דן רבי יוחנן בן ברוקא והלכה כמותו שיתקיימו דבריו במקום שאין בכור ויתבטלו במקום הבכור, ומפני מניעתו שמנעתו התורה מעשות כן דנו בו כמתנה על מה שכתוב בתורה שלא יתקיימו דבריו ומ"מ עבר אהרמנא דרחמנא, ומכ"ש אם אמר עליו שאינו בכור בבניו להפסיד ממנו הבכורה והורשנוהו אחריו כאחד מהם על פיו שכבר עבר על הלאו הזה שנעשתה מחשבתו הרעה. ולשון ספרי לא יוכל לבכר מלמד שאינו רשאי לבכר יכול לא יבכר ואם בכר יהא מבוכר ת"ל לא יוכל לבכר הא אם בכר אינו מבוכר, כי כשלא אמר הכתוב לא יבכר ואמר לא יוכל לבכר למד שאינו ראוי ושאינו יכול לדבר כן, וכן כל המקומות שבא בהן בתורה לא יוכל לעשות, כלם לשון מניעה ואיסור הן, ואונקלוס תרגם בכולם לית לך רשו וכן בזה והוא לשון לא יעשה כן. והנראה שיש בזה עוד מצות עשה שאמר יתעלה כי את הבכור בן השנואה יכיר לתת לו פי שנים וגם זו מצוה שהוא חייב להכירו ולתת לו פי שנים. והנה המעביר בכורה מן הגדול עובר בעשה ולא תעשה ושתיהם שכחן הרב, ואמנם אמר בדין הנחלות שהיות הבכור יורש פי שנים הוא מכלל דין הנחלות ואם יש בו מצות עשה מיוחד לו ואיננו כן בשאר האחים ובודאי נמנה הוא לעצמו, ולא תחשוב שיהיה זה לאו הבא מכלל עשה בלבד אבל הוא מצוה להנחיל לו וכן שיודיע אותנו מי הוא הבכור ויצוה עליו בבכורה, ואמנם שתתקיים המצוה בשתיקתו אם נודע בבכורה. ונראה שבעל הלכות גדולות נזכר בזו המצוה שאמר בפרשיות המשלימות לו מצות עשה, פרשת נחלות ופרשת משפט הבכורה:


originalText:
שנמנענו מלחמול על נפש הרוצח המזיד. והוא אמרו יתעלה ונתנו אותו ביד גואל הדם ומת ולא תחוס עינך עליו ובערת דם הנקי מישראל וטוב לך. וענין המצוה הזאת שנצטוינו בכל מחוייבי בית דין במצות עשה לקיים בכל אחד מהם את דינו, ובמרובי התקלות הוזהרנו גם במצות לא תעשה לבערם, כמו הלאו הבא במכשפה מפני שהיא רבת המהומה יתפתו לה חסרי הדעת ויחמלו עליה מאוד, וברוצח ג"כ לפרץ הגדול הבא מזה, ולשון ספרי שמא תאמרו הואיל ונהרג זה למה אנו באין לחוב בדמו של זה ת"ל ולא תחוס עינך עליו, והנה ראוי לנו להביא זה בחשבון המצות כנאמר במסית ומדיח ובמחזקת במבושיו ג"כ לא תחוס עינך:


originalText:
שנמנע החולץ ליבמתו שלא יבא עליה ולא ישאנה אחרי הפרדה ממנו בחליצה, ואין הענין שיחזור עליה איסור אשת אח כיון שעברה מהם מצות היבום, שאם כן יהיה מחוייב עליה כרת כחיוב אשת אח שלא במקום יבום, אבל צוה יתעלה באשת אח שאין לו בנים מצות יבום או מצות חליצה וגזר בהם שאם יעשו החליצה לא יזדווגו עוד והוא מחייבי הלאוין, והוא אמר ככה יעשה לאיש אשר לא יבנה את בית אחיו, ובא הפירוש מבעלי הקבלה כיון שלא בנה שוב לא יבנה, ובפירוש אמרו בפרק רבן גמליאל (דף נ') נתן גט וחלץ אין אחר חליצה כלום אמר רב יהודה אמר שמואל זו דברי רבי עקיבא דאמר אין קדושין תופסין בחייבי לאוין אבל חכמים אומרים יש אחר חליצה כלום, למד שהיבמה לאחר חליצה היא אצלו מחייבי לאוין, וכבר נתבארו דיני מצוה זו שם בפרק הנזכר ובמקומות רבות ביבמות:


originalText:
שנמנע האיש שזינתה אשתו תחתיו מלבוא עליה עוד, והוא אמרו יתעלה לא יוכל בעלה הראשון אשר שלחה לשוב לקחתה אחרי אשר הוטמאה כי תועבה היא לפני ה'. ואין האשה המגורשת נקראת הוטמאה בנישואיה לאחר, אבל למדונו מפי השמועה כי אחרי אשר הוטמאה הוא לרבות סוטה שנטמאה, שהענין הוא לומר שמנע יתעלה שלא יוכל הבעל המגרש אחרי היותה לאיש אחר לשוב לקחתה ולא אחרי אשר הוטמאה בעודה אשתו בהיותה עמו שזינתה תחתיו כי תועבה היא לפניו יתברך ויתעלה, ובפ"ק מיבמות (דף י"א:) אמרו דתניא רבי יוסי בן כיפר אומר משום רבי אליעזר המחזיר גרושתו מן הנישואין אסורה, מן האירוסין מותרת שנאמר אחרי אשר הוטמאה, וחכמים אומרים אחת זו ואחת זו אסורה אלא מה אני מקיים אחרי אשר הוטמאה לרבות סוטה שנסתרה ופירשו מאי ונסתרה נבעלה ואמאי קרי ליה נסתרה לישנא מעליא והקשו ושאלו נבעלה בהדיא כתיבא בה טומאה ונסתרה והיא נטמאה והשיבו למיקם עלה בלאו ובגמרא דבני מערבא אמרו דר"ע אמר הבא על סוטתו הולד ממזר המחזיר גרושתו הולד ממזר, וזה ממה שידוע דלר' עקיבא יש ממזר בחייבי לאוין ונתבאר שזה מן הלאוין הוא. אבל הרב מדעתו בלאו שבכללות לא ימנה זה:


originalText:
שנמנענו שלא יחר בעינינו בשלחנו העבדים חפשים בשנה השביעית ולא נחשוב שלוחם הפסד ומיעוט בעשרנו וכבודנו, ושלחנו אותם ע"פ ב"ד שכפו אותנו על זה או מעצמנו מפני דבר אחר לא ברצון נפשנו נעבור בלאו, אבל יהיה לנו חפץ ורצון בענין לקיים מצות מי ששלח אותנו חפשים מיד אדונים קשים יתברך שמו ויתעלה, ונחשב זה ריוח לנו שהוא יברכנו בעבור זה ויתן לנו עבדים ועושר ונכסים וכבוד, והוא אמרו יתעלה לא יקשה בעינך בשלחך אותו חפשי, כי משנה שכר שכיר עבדך שש שנים וברכך ה' אלהיך בכל אשר תעשה. וזה הלאו זכרו בעל הלכות גדולות:


originalText:
שנמנענו גם כן שלא יחר לנו בתתנו צדקה לעניים ולא נתן אותה אליהם בעין רעה ונחשוב אותה מיעוט לנו, אבל יהיה זה בעינינו שכר ותועלת ותוספת בממוננו, לפי שהוא יתברך ישלם לנו הכל בכמה כפלים. והוא אמרו יתעלה נתן תתן לו ולא ירע לבבך בתתך לו כי בגלל הדבר הזה יברכך ה' אלהיך בכל מעשיך ובכל משלח ידך. וזה ג"כ זכרו בעל הלכות גדולות:


originalText:
חס ושלום שבעל הלכות גדולות יטעה בזה. אבל הטעם אשר מנה ולא יבואו לראות כבלע את הקדש מפני שהיא אצלו מצוה לדורות ממה שאמרו בגונב את הקסוה (סנהדרין דף פ"א ע"ב) והיכא רמיזא דכתיב ולא יבואו לראות כבלע את הקדש. ומה שהשיב כי די לנו באמרם רמז ופשטיה דקרא אינו בזה ואינו כמו כן מכלל חייבי מיתה בידי שמים כמו שנתבאר בתוספתא ובסנהדרין, הנה בהודאה מן הרב אם יהיה מן חייבי מיתה בידי שמים ראוי הוא להביאו במנין המצות. ואני תמיה עליו ז"ל שאם אינו מכלל חייבי מיתה בידי שמים הוא חמור יותר שהרי הוא חייב מיתה בידי אדם ומשנה שלימה שנינו (שם) קנאין פוגעין בו. אבל בודאי חייב מיתה בידי שמים נמי הוא כדאמרינן התם בגמ' סנהדרין (דף פ"ב:) בעא מיניה רב אחא בר רב הונא מרב ששת כהן ששימש בטומאה חייב מיתה בידי שמים לא תנינן כהן ששימש בטומאה אין אחיו הכהנים מביאין אותו לבית דין אלא פרחי כהונה מוציאין אותו חוץ לעזרה ופוצעין את מוחו בגזרין ואי סלקא דעתך חייב מיתה בידי שמים לישבקוה דליקטל בידי שמים, והקשינו אלא מאי אינו חייב מיתה מי איכא מידי דרחמנא פטריה ואנן קטלינן ליה, ושאלנו והרי מי שלקה ושנה ותירצנו במלקיות של כריתות עסקינן דגברא בר קטלא הוא, ושאלנו עוד והא הגונב את הקסוה ותירצנו כמו כן הא אמר רב יהודה בכלי שרת ורמיזא ולא יבואו לראות כבלע את הקדש ומתו לומר דהאי נמי בר קטלא הוא דחייב מיתה בידי שמים הוא, וכן שאלנו הבועל ארמית והשבנו הא אקריוה לרב כהנא בחלמיה ואדכריה רב לגמריה כלומר שהוא נמי מחייבי מיתות כמו שכתוב בנבואה יכרת ה' לאיש אשר יעשנה ער ועונה והוא הלכה למשה מסיני וכמו שפירשתי, והרב עתיד למנותו מחייבי כריתות במצות חמשים ושתים, וכיון שעלו דברי רב ששת בתיובתא עמדה הלכה כמו שאמרנו דליכא מידי דרחמנא פטריה ואנן קטלינן ליה ושאם גונב את הקסוה אינו חייב מיתה בידי שמים נא היה מיתתו בידי הקנאין. ונראין הדברים עוד דבכלי שרת אף רב ששת מודה דרחמנא אמר ולא יבואו לראות כבלע את הקדש אלא שלא היו יודעין מאי קסוה וכן לשון הגמ' מוכיח, ועל כל פנים כך עלה לנו שהוא חייב מיתה בידי שמים ובידי אדם. והברייתא שאמר הרב ז"ל דקתני ואלו שבמיתה אותן שאינן בידי אדם אלא בידי שמים קתני ובתוספתא אמתניתין קיימינן בתר דקתני שמיתתן בידי אדם הנסקלים והנשרפים הנהרגים והנחנקים והמומתין בידי קנאין ופרחי כהונה חזר והשלים ושנה ואלו שבמיתה בידי שמים בלבד, ועכשיו שלמדנו שהוא חייב מיתה בידי אדם ובידי שמים על כרחנו דבר תורה הוא ואין לנו בדרבנן חיוב מיתה כלל. ומה שדקדק כי די לו באמרם רמז כסבור שהוא אסמכתא בעלמא והנה אמרו דרחמנא אמר ולא יבואו לראות, אבל כבר נאמר בלשון הזה רמז במקומות שהן מן התורה אמרו (זבחים דף י"ז) רמז לטבול יום שאם עבד חלל מנין תלמוד לומר קדושים יהיו לאלהיהם ולא יחללו אם אינו ענין לטמא דנפקא ליה מוינזרו קנהו ענין לטבול יום ששימש ויליף חילול חילול מתרומה, הנה בכאן פסלו העבודה שעבד טבול יום והצריכו בעל הקרבן להביא קרבן אחר וגוזרים על העובד מיתה ומנו אותו מאלה שבמיתה והוציא תלמוד כל זה במלת רמז כי הייתורים רמזים הם לא יתבוננו אלא מדרך הקבלה, וכן זה הגונב את הקסוה חיובו מיתה בידי שמים רמוז במלת כבלע את הקדש כי הגנבה והגזלה נקראין בליעה כענין חיל בלע ויקיאנו ורבים כן אע"פ שעיקר הכתוב בלוים בשעת מסעות הוא ומיתתן בידי הקנאין הלכה למשה מסיני כמו הבועל ארמית וכמו שהזכירו בגמרא פ' אין מעמידין (דף ל"ז:), וכן אמרו רמז לעדים זוממין שלוקין מן התורה מנין והוא מדרש גמור ודינו מדאורייתא כדאיתא בפרק קמא דמכות (דף ב' ע"ב) ובגמרא עבודה זרה (דף ל"ו ע"ב) אמרו ייחוד דבת ישראל דאורייתא הוא דאמר רבי יוחנן רמז לייחוד מן התורה מנין תלמוד לומר כי יסיתך אחיך בן אמך אמרי דאורייתא ייחוד אשת איש ואתא דוד גזר אפילו ייחוד דפנויה, ובספרי שנו רבי נתן אומר מכאן רמז לשיר מן התורה אלא שנתפרש על ידי עזרא, וכן בהרבה מקומות אומרים רמז בדברים שעיקרם תורה:


originalText:
וכן מה שיחשבו בעלי ההלכות גדולות במנותו ולא יעבוד עוד דלוים ואמר שאינה נוהגת אלא במדבר, אין הדבר כן אבל היא מצוה נוהגת בכל הדורות כל זמן שיצטרכו הלוים לשאת משא בכתף. ומה שנתעורר ממנו הרב לעשותה מצות שעה ממה שאמרו (חולין כ"ד.) יכול אף בשילה ובבית עולמים כן ת"ל לעבוד עבודת עבודה ועבודת משא באהל מועד לא אמרתי אלא בזמן שעבודה בכתף. מן המאמר הזה בעצמו נלמוד שהיא מצוה לדורות כל זמן שישאו בכתף והרי נהגה כל הימים בארץ בנשאם הארון בשילה ובבית עולמים. והנראה מלשונם כי בהיותם במדבר מפני תדירות משא לא היו מביאין הלוי הזקן לשיר ולשאר העבודות כדי שלא יבא לידי לישא בארון ולא היה נכנס אלא לנעילת שערים ולעבודת בני גרשון שאינם עבודת פנים אבל משנכנסו לארץ לא נפסלו אלא ממשא הארון בעת נסעו ממקום למקום. וכבר שמו דוד בנשאו הארון על העגלה טועה בדבר שהתינוקות קורין אותו בבית הכנסת שנאמר כי עבודת הקדש עליהם בכתף ישאו וחזר בו ואמר לראשי הלוים (דה"א ט"ו) התקדשו אתם ואחיכם והעליתם את ארון ה' אלהי ישראל אל הכינותי לו כי למבראשונה לא אתם פרץ ה' אלהינו בנו כי לא דרשנוהו כמשפט ושם כתוב וישאו בני הלוים את ארון האלהים כאשר צוה משה כדבר ה' בכתפם במוטות עליהם, וכאשר צוה משה הוא מבן שלשים ועד חמשים. וכן כתוב בדברי דוד מפורש (דה"א כ"ג) ויספרו הלוים מבן שלשים שנה ומעלה ובאמת כי זה המספר עד חמשים בלבד הוא רומז. ושם נאמר אלה בני לוי וגו' עושה המלאכה לעבודת בית ה' מבן עשרים שנה ומעלה כי אמר דויד הניח ה' אלהי ישראל לעמו וישכון בירושלים עד לעולם וגם ללוים אין לשאת את המשכן ואת כל כליו לעבודתו, כי בדברי דויד האחרונים המה מספר בני לוי מבן עשרים שנה ולמעלה, כי מעמדם ליד בני אהרן לעבודת בית ה' על החצרות ועל הלשכות וגו', ולא לשאת המשכן וכל כליו. ולא היה זה המספר כמספר הראשון שאמר בו מבן שלשים ועד בן חמשים. ואם נחשוב שלא יהיה עוד ללוים משא בכתף לעולם מימי יאשיהו שגנז הארון כמו שדרשו יומא (נ"ב:) בפסוק ויאמר ללוים המבינים לכל ישראל הקדושים לה' תנו את ארון הקדש בבית אשר בנה שלמה בן דויד מלך ישראל אין לכם משא בכתף, גם זה לא יוציא המצוה הזאת מן המנין אחרי שהיא נוהגת בכל הדורות כל זמן שיצטרכו למשא כי אין ביטול למצוה אלא מפני שאינה נוהגת לא מפני שאינה צריכה אלינו, וכבר אמר הרב כן במצות מאה ושמונים ושבע בענין הכרתת זרע עמלק ושבעה עממין כי כל מצוה תקרא נוהגת לדורות כל זמן שאינה נגדרת בזמן או במקום ואפילו בהעדר הדבר שנצטוה עליו בדורות ההם, מלבד שאין לנו בטחון שלא ישאו עוד ארון בבנין הבית או במלחמות העתידות לפני מלך המשיח כמו שעשה פנחס במלחמת מדין שנאמר וכלי הקדש וחצוצרות התרועה בידו ודרשו בספרי וכלי הקדש זה ארון וכאשר עשו בימי עלי האל יזכנו לראות. ואם היתה מצוה זו יוצאת מן המנין היה בטל לאו דלא יסורו ממנו ויוצא מן המנין כי למשא הארון נעשו בו ומפני משאו הוזהרנו שלא נסיר אותם כמו שכתוב והבאת את הבדים בטבעות, בטבעות הארון יהיו הבדים לא יסורו ממנו:וראיתי להרב ז"ל שכתב לפנינו במאמר הזה במצוה ל"ד שנצטוינו שישאו הכהנים הארון על כתפיהם כשנרצה לשאת אותו ממקום למקום והוא אמרו יתעלה כי עבודת הקדש עליהם בכתף ישאו ואע"פ שמצוה זו באה בלוים בשעה ההיא למיעוט מספר הכהנים אבל לדורות הכהנים חייבים במצוה זו. והנה יסבור הרב כי מאחר שנשתנית המצוה לכהנים כבר בטל הלאו הזה דלא יעבוד עוד שלא נאמר בכהנים וכמו שאמרו (חולין כ"ד) מומין פוסלין בכהנים ואין שנים פוסלים בכהנים. וזהו סברא נפסדת שאם נעתקה המצוה הזו מן הלוים לכהנים אחרי שהיו רבים הרי הם במקום הלוים לכל משאם ולכל עבודתם כלומר שהיו כמותם מבן שלשים שנה ועד בן חמשים שנה שהם שנות הכח למשא בכתף ולא אמרו שאין שנים פוסלין בכהנים אלא בעבודת הכהונה בזמן שהן פוסלין בלוים כלומר כשהיו הלוים נושאי הארון וזה הוא ששנינו פסול בלוים כשר בכהנים פסול בכהנים כשר בלוים כמו שבא בגמרא חולין שם. ולפי דעתי שגם זה שאמר שנעתקה המצוה לכהנים אינו אמת חלילה לנו שנאמר שנשתנה שום מצוה בתורה שיהיו הלוים נפסלים ממשא הארון לעולם והלוים נשאוהו בימי דוד גם בפעם השנית שעשה כהוגן שנאמר (דה"א ט"ו) ויהי בעזור האלהים את הלוים נושאי ארון ברית ה', וכתיב וכל הלוים הנושאים את הארון והמשוררים. אבל נאמר כי הכהנים והלוים כולם כשרים במשא מן התורה שכולם נקראו לוים ועוד שלא נאמר בפרשה אלא בני קהת והרי הכהנים גם הם בני קהת וכתיב בעת ההיא הבדיל ה' את שבט הלוי לשאת את ארון ברית ה' לעמוד לפני ה' לשרתו ולברך בשמו וכן תראה בכתוב שנאמר (שם) ויקרא דויד לצדוק ולאביתר הכהנים וללוים לאוריאל עשיה ויואל וגו' ויאמר להם אתם ראשי האבות ללוים התקדשו אתם ואחיכם והעליתם את ארון ברית ה', ושם כתוב ויתקדשו הכהנים והלוים להעלות את ארון ה' אלהי ישראל כאשר צוה משה כדבר ה' בכתפם במוטות עליהם. וזו שאמרו בספרי היכן צוה (במדבר ז') ולבני קהת לא נתן כי עבודת הקדש עליהם בכתף ישאו ולא חדשו הלוים כלום אלא מפי משה ומשה מפי הקודש, על הפסוק הראשון אמרו כן שנאמר (דה"א ט"ו) ויתקדשו הכהנים והלוים להעלות את ארון ה' אלהי ישראל כאשר צוה משה בדבר ה' בכתפם במוטות עליהם והיכן צוה משה ולבני קהת לא נתן ומשה מפי הקדש שהעיד עליו הכתוב בדבר ה' ולא אמרו והיכן צוהו ה' אלהי ישראל לאהרן אבל צירף שם גם הפסוק הנאמר אחר תיקון המשמרות כולן כי אחר חלוקת הלוים הזכיר חלוקת הכהנים ואמר (שם כ"ד) אלה פקודתם לעבודתם לבוא לבית ה' כמשפטם ביד אהרן אביהם כאשר צוהו ה' אלהי ישראל, ע"י משה רבינו עליו השלום, וכל זה לומר שלא חדשו כלום במקדש על ידי דוד אלא הכל מפי משה ומשה מפי הקדש. ואם תאמר שאמרו גם זה על הכתוב השני רצונם לומר שגם בני אהרן בכלל מצות נשיאות הארון שנאמר בבני קהת כי עבודת הקדש עליהם ובני קהת יכלול את כולם, אבל זה הכתוב כמשפטם ביד אהרן במשמרת נאמר ולא במשא הארון. ועוד אמר הרב כי יתבאר זה בספר יהושע וספר שמואל כי לדורות הכהנים חייבים בזו המצוה והם ישאוהו, ולא מצאתי הביאור הזה אבל בספר יהושע אמר ויצוו את העם לאמר כראותכם את ארון ברית ה' אלהיכם והכהנים והלוים נושאים אותו ואתם תסעו ממקומכם והלכתם אחריו, והענין כמו שאמרתי שכל השבט כשר למשא הארון והמשפחה ההיא של בני קהת נפקדו עליה במדבר. ואני תמיה על הרב בזה שהוא דבר מפורש וכבר ביארו החכמים אותו שאמרו בגמ' (סוטה ל"ג:) כיצד עברו ישראל את הירדן בכל יום לוים נושאים את הארון והיום נשאוהו כהנים וזה כמו שביארנו כי בנסעם מן המחנה ביום הראשון נשאו אותו גם הלוים כמו שאמר והכהנים והלוים נושאים אותו ויום עברם את הירדן נשאו הכהנים לבדם כי כן כתוב ויאמר יהושע אל הכהנים שאו את ארון הברית, להעשות הנס על ידי כהנים המקודשים מזרע אהרן. אבל בספר מלכים כשהכניס שלמה הארון לבית קדשי הקדשים (שם ח') נאמר ויביאו הכהנים את ארון ברית ה' אל מקומו אל דביר הבית אל קדש הקדשים, והיה זה מפני שהלוים אינם נכנסים לעולם לבית קדשי הקדשים כי גם במדבר לא היו שם עד רדת הפרוכת על יד הכהנים כדכתיב אל תכריתו את שבט משפחות הקהתי וכולי פרשה. וגם שם כתוב ויעלו את ארון ה' ואת אהל מועד ואת כלי הקדש אשר באהל ויעלו אותם הכהנים והלוים, לפי שהיו הלוים גם כן נושאי האהל וכלי הקדש כלם חוץ מן הארון שנתייחדו לו עתה הכהנים כדי שיביאו אותו אל בית קדשי הקדשים שהלוים אין נכנסים שם בין במדבר בין לדורות. וכל זה מבואר מפורש. וכן אמרו שם במסכת סוטה (שם) תניא רבי יוסי אומר בשלשה מקומות נשאו הכהנים את הארון כשעברו את הירדן וכשסיבבו את יריחו וכשהחזירוהו למקומו. גם זה ברור שמצות נשיאתו לעולם על הלוים כולן חוץ משלשה מקומות הללו שנתיחדה לכהנים על פי נביא בירדן ובהקפת יריחו ובשעת הכנסתו לבית קדשי הקדשים. והנה למדנו על כל פנים כי הלאו הזה של לוים נמנה הוא בשלש מאות וששים וחמשה הלאוין כי משא הארון מצוה לדורות, ונתקיימו בזה דברי בעל הלכות גדולות ועל חנם תפשו הרב בו:


originalText:
ואמנם הוא שנשאל מבעל ההלכות כמאמר הרב זה הלאו מאיזה דבר הוא מונע אבל לא יתבזה במענה השאלה הזאת ולא יתבייש ממנו שכבר דרשו בספרי ולא תחטיא את הארץ להזהיר ב"ד על כך. הנה לא ראו לעשותו טעם בלבד כדברי הרב אבל מניעה ואזהרה לב"ד וימנה לאו בפני עצמו ושהוזהרנו לכוף אותו לגרשה וכל שכן למנוע אותו שלא ישאנה, כמו שימנו מצות חייבי המיתות והמלקות שהוזהרנו לכוף אותו לעשות בהן הדין


originalText:
אבל הלאו של ולא תזנה הארץ אינו טעם אבל הוא אזהרה לשוכב עמה שלא למדנו כלל לפיכך חזר וכתב לאו אחר דולא תזנה הארץ אזהרה לשוכב.


originalText:
אבל הלאו הנאמר אחר (ויקרא כ"א) ומן המקדש לא יצא ולא יחלל את מקדש אלהיו, אמר הרב שהוא טעם למה שקדם שאם יצא חלל, ולא ידעתי טעם לטעם הזה. ועוד שהרי בפרשה ההיא בעצמה נאמרו לאוין לכהנים בנשים הפסולות להם (שם) את אלה לא יקח ולא יחלל זרעו בעמיו, והוא באמת נדרש כן את אלה לא יקח ולא יחלל הא אם לקח חלל, ומכאן שזרעו מהן מתחלל הוא ואף על פי כן עשאוהו רבותינו לאו בפני עצמו, שאמרו קדושין (דף ע"ח) כהן גדול באלמנה לוקה שתים לוקה משום לא יקח ולוקה משום לא יחלל, ואף על פי שהן מודים שהוא טעם למניעה הראשונה, כמו שאמר רבא והלכה כמותו בעל לוקה לא בעל אינו לוקה, מה טעם לא יקח משום לא יחלל, אבל מכל מקום לא ראו שיהיה טעם ללא מדרש אבל משמש לטעם ונדרש ללאו, ומודה רבא שאם בעל ולא קדש לוקה ולא יחלל זרעו אמר רחמנא והרי חלל, והרי דברים קל וחומר כי בכאן הלאו הזה הוא נותן טעם משני פנים לא יקח שלא יחלל הא אם לקח חלל זרעו, וטעם אחר שהלאו הראשון נתלה בזה שאם לא בעל אינו לוקה, מה טעם לא יקח משום לא יחלל, ואף על פי כן הוא נמנה לאו בפני עצמו ללקות ממנו בבעילה בלא קיחה כל שכן בלאו הנדון שלפנינו. וכבר כתבתי הטעם לכולן מפני שלא ראו החכמים לעשות הלאוין טעם בלבד שהיה אומר את אלה לא יקח ויחלל זרעו, וכן ומן המקדש לא יצא ויחלל את מקדש אלהיו, וכדרך ולא תשבעו בשמי לשקר וחללת את שם אלהיך, וכדרך ולא תטמאו בהם ונטמתם בם.


originalText:
וכן (דברים כ"א) ולא תטמא את אדמתך אשר ה' אלהיך נותן לך נחלה באמת מניעה הוא אינו טעם, וכן אמרו בספרי להזהיר ב"ד על כך, ואם היה הטעם כמאמר הרב אם כן אינו נוהג בחוצה לארץ ועוקר המניעה לגמרי בחוצה לארץ מה שאי אפשר, ובין מניעות ובין טעמים אין חוצה לארץ יכול לבוא במשמעם, והנכון שתהיינה מניעות כפולות בארץ בין שנמנה אותן או שלא נביא אותן בחשבוננו בדין המצות.


originalText:
אבל הכתוב האחד שתפס הרב עליו בו ולא יהיה כקרח וכעדתו ואמר שבארו החכמים שהיא שלילה ופירשו ענינו ואמרו שהוא ית' הודיענו שכל מי שיקום על הכהונה לא יקרהו מה שקרה לקרח כלומר שיבלע וישרף אבל יהיה ענשו כאשר דבר ה' ביד משה לו כלומר הצרעת והוא אמרו יתברך הבא נא ידך בחיקך. וזה ודאי אינו פשטיה דקרא ולא מדרש עיקר לרבותינו אבל פשט הכתוב עיקרו שצוה ברקוע פחים צפוי למזבח זכרון לבני ישראל בשני דברים, שלא יקרב איש זר להקטיר ולהקריב קרבן ושלא יחלוק ג"כ שום אדם על כהונת אהרן לאמר כי לא היתה מאת ה', ושני אלה עם היותם אמורים כדרך הזכרון הם מניעות, כדרך על כן לא יאכלו בני ישראל את גיד הנשה, וכדרך אשר לא יעבד בו ולא יזרע, ולא ימנה לא יקרב איש זר בעבור היות בו לאו אחר מפורש בכל עבודות שבמקדש שנאמר וזר לא יקרב אליכם וימנה ולא יהיה כקרח וכעדתו כמו שבארנו. אבל מה שאמר מענין הצרעת והוא במדרש תנחומא הוא על דרך התוכחה והדרש באגדות נסמך על מלת ביד משה לו ואינו פשטיה דקרא ולא עיקר מדרשו שהרי ביד משה לשון תורה ברוב המקומות, ובגמרא סנהדרין (דף ק"י) כך אמרו ראוי להצטרע כתיב הכא ביד משה וכתיב התם הבא נא ידך בחיקך ואם כן אינו אלא אסמכתא. ובדרך הזה להם בתלמוד אמר בפרק בתרא של מועד קטן (דף כ"ד) אבל שלא פרע ולא פרם חייב מיתה דרשו בו שלילות לומר אתם לא יהיה עליכם חיוב מיתה בהמנעכם מזה כשאר אבלים המתחייבים כשלא יהיו פורמים וזה כולו אסמכתא שהכתוב הוא מניעה וחיוב מיתה להם ורשות ופטור לאחרים על דרך מנהג לחכמים לומר בדרך אגדה ואסמכתא. ואמת כי מה שאמרו בגמרא סנהדרין כל המחזיק במחלוקת עובר בלא תעשה שנאמר ולא יהיה כקרח על דרך תוכחה הוא אבל עיקר הכתוב במחלוקת הכהונה בלבד והם ז"ל סמכו לו שאר המחלקות להזהיר מהם.


originalText:
ובזה המקום ראיתי לדבר עוד בעגלה ערופה ושער נזיר ופטר חמור שהם ג"כ מדרשים אלא שאינם באים בלשון לאו אמרו בעגלה ערופה כפרה כתיב בה כקדשים ובשער נזיר אמרו קדוש יהיה גדל פרע שער ראשו גידולו קדוש ובפטר חמור למדו גזירה שוה מעגלה ערופה ואלו אם נאמר שימנו בשס"ה מצות לא תעשה לא הוזכר בהן לאו ואם אינן באות ג"כ בחשבון רמ"ח מצות עשה היאך נוציא אותן מחשבון מה שנצטוינו והן מן התורה ועל כל פנים יכנסו בכלל תורה צוה לנו משה, אבל הנכון שנאמר בשער נזיר שימנה בכלל עשה שאמר יתעלה קדוש יהיה גדל פרע שער ראשו וכיון שבא הפירוש שיהיה גדולו קדוש ולא נהנה בו אם כן הוא לאו מכלל עשה. אבל עגלה ערופה שכתב בה כפרה כקדשים תהיה מניעה כמותם ופטר חמור הנלמד בגזירה שוה יהיה ג"כ מניעה נמנית לעצמה כמו שנמנה ערל שאכל תרומה מן המניעות והיא נמנה מצות לא תעשה אחת ולוקה והיא באה מן הפסח בג"ש כמו שהזכיר הרב במצוה קל"ו ולא בא באוכל פגול לאו ולא כרת מבואר ונלמד בו בג"ש ולוקין עליו:


# rambanOnRambam

originalText:
כתב הרב המצוה הראשונה שנצטוינו באמונת האלהות והוא שנאמין שיש עלה וסבה הוא פועל כל הנמצאות והוא אמרו יתעלה אנכי ה' אלהיך. ובסוף גמרא מכות אמרו תרי"ג מצות נאמרו לו למשה בסיני מאי קראה תורה צוה לנו משה והקשו תרי"א הוי אנכי ולא יהיה לך מפי הגבורה שמענום, הנה נתבאר לך שאנכי מכלל תרי"ג מצות והיא מצוה באמונה כמו שביארנו: אמר הכותב האמונה הזאת בדבור הזה לא נפלאת היא ולא רחוקה היא וכן בדברי רז"ל מפורש שהוא קבלת מלכותו יתעלה והיא האמונה באלהות, אמרו במכילתא לא יהיה לך אלהים אחרים על פני למה נאמר לפי שהוא אומר אנכי ה' אלהיך, משל למלך שנכנס למדינה אמרו לו עבדיו גזור להם גזירות אמר להם לאו כשיקבלו מלכותי אגזור עליהם גזירות שאם מלכותי אינן מקבלים גזירותי היאך מקיימים, כך אמר המקום לישראל אנכי ה' אלהיך לא יהיה לך אלהים אחרים על פני אני הוא שקבלתם עליכם מלכותי במצרים אמרו הן כשם שקבלתם מלכותי קבלו גזירותי לא יהיה לך. ועם כל זה ראיתי לבעל ההלכות שלא ימנה אותה מצוה מכלל תרי"ג והתימה מהרב שמנה בדבור לא יהיה לך ד' מניעות, לא יהיה לך לא תעשה לא תשתחוה להם ולא תעבדם, אם כן יהיה מפי הגבורה חמש ומפי משה תר"ח לא מנין תור"ה. והנראה מדעתו של בעל ההלכות שאין מנין תרי"ג מצות אלא גזירותיו יתעלה שגזר עלינו לעשות או מנענו שלא נעשה, אבל האמונה במציאותו יתעלה שהודיע אותה אלינו באותות ומופתים ובגילוי השכינה לעינינו הוא העיקר והשורש שממנו נולדו המצות לא ימנה בחשבונן, והוא מאמר החכמים גזור עליהם, עשו קבלת המלכות ענין בפני עצמו והמצות הנגזרות מאתו יתעלה מענין אחר, ועוד כי מה הפרש בין הדיבור הזה ובין מה שאמר יתעלה בצדוק המדות אני ה' אלהיכם אשר הוצאתי אתכם מארץ מצרים והוא ירצה לומר הואיל וקבלתם מלכותי מיציאת מצרים קבלו גזירותי ואם תהיה בכל מקום מצוה שיאמר דעו והאמינו שאני ה' שהוצאתי אתכם מארץ מצרים ועשו מצותי עם כל זה לא יבא בחשבון המצות כי הוא העיקר והן התולדות כאשר פירשתי. ולדעת הזו מה שאמרו בתשובת השאלה תורה תרי"א הוי אנכי ולא יהיה לך מפי הגבורה שמענום לומר שיש בדיבור לא יהיה לך שתי מצות ישלימו לתרי"ג. והם המניעה בעשיית הצלמים לא יהיה לך ולא תעשה לך ענין אחד. והמניעה בעבודתם לא תשתחוה להם ולא תעבדם מצוה אחרת. הודיעו כי עד כאן הדברות מפי הגבורה מובנות לכלם באשר הם בלשון מדבר על עצמו, אנכי ה', על פני, ושאר הדברות בלשון נביא מתרגם ביניהם. אבל הכונה מפני (מצות) הדבור הב' שהן משלימות המנין, וכן מנה בה"ג במצות ל"ת שבסקילה עובד ע"ז אחד ומנה בלאוין שבמלקות לא יהיה לך אחד שהיא אצלו מניעה בקיום הצלמים ולא הזכיר לאו אחר בעשייתן, ומצאתי ראיה לדבריו שאמרו במכילתא לא יהיה לך אלהים אחרים למה נאמר לפי שנאמר לא תעשה לך פסל אין לי אלא שלא יעשה העשוי כבר מנין שלא יקיים תלמוד לומר לא יהיה לך, וזה דעת בעל הלכות גדולות ויש לו פנים, אבל עוד במצות לא תעשה אבאר המתחוור לי:


originalText:
כתב הרב מצוה חמישית שנצטוינו בעבודתו שנאמר ועבדתם את ה' אלהיכם וגו' ואומר ולעבדו בכל לבבכם. אמר ז"ל ואע"פ שמצוה זו מן המצות הכוללות כלומר שאינן נמנות כמו שבארנו בעיקר הרביעי יש בו גם כן פרט והוא מצוה בתפלה ולשון ספרי ולעבדו זו תפלה ובמשנתו של ר' אליעזר בנו של רבי יוסי הגלילי אומר מנין לעיקר תפלה מן המצות שנאמר את ה' אלהיך תירא ואותו תעבוד ואמרו עבדו בתורתו עבדו במקדשו כלומר ללכת שם להתפלל בו כמו שביאר שלמה, כל אלה דברי הרב. ואין נכונה בזה שכבר בארו חכמים בגמרא תפלה דרבנן כמו שאמרו בפ"ג דברכות (דף כ"א) לענין בעל קרי שקורא ק"ש ומברך על המזון לאחריו ואינו מתפלל והעלו הטעם בזה אלא ק"ש וברכת המזון דאורייתא תפלה דרבנן. ובגמרא סוכה (דף ל"ח) אמרו גבי תפלה דתנן ואם התחילו אין מפסיקין, והקשו מלולב דקתני נוטל על שולחנו אלמא מפסיק והשיבו בדרך תימה מאי קושיא הא דאורייתא הא דרבנן, וכבר ראינו לו בהלכות תפלה אמר שחייב אדם מן התורה בתפלה בכל יום אלא שאין מנין התפלות ולא משנה התפלה מן התורה וכך כתב בזה המאמר במצוה עשירית שזמני התפלה אינן מן התורה אבל חובת עצמה היא מן התורה, וגם זה איננו נכון בעיני שבעל קרי מברך על המזון לאחריו מפני שהוא מן התורה ואינו מתפלל עד שיטבול אפי' עמד כמה ימים בקריו, ועוד שמי שנאנס ולא התפלל בשחרית ובמנחה נסתפק בעצמו ספק התפלל ספק לא התפלל אם כן לפי דבריו של הרב היה צריך לחזור ולהתפלל והם פסקו לעולם בכל ספק בתפלה שאינו חוזר ומתפלל מפני שהיא מדרבנן ואם אינה מצוה בכל יום מתי תהיה החובה הזאת המוטלת עלינו מה"ת שיתפלל יום אחד בשנה או בכל ימיו פעם אחת וכבר אמרו ברב יהודה דמתלתין יומין לתלתין יומין הוה מצלי לפי שהיה עוסק בתורה וסמך על מה שאמרו חברים שהיו עוסקין בתורה מפסיקין לקריאת שמע ואין מפסיקין לתפלה שהיא דרבנן לעולם [כי אין לומר שחיוב מה"ת רק כל שלשים יום] אלא ודאי כל ענין התפלה אינו חובה כלל אבל הוא ממדת חסד הבורא יתברך עלינו ששומע ועונה בכל קראנו אליו, ועיקר הכתוב ולעבדו בכל לבבכם מצות עשה שתהיה כל עבודתנו לאל יתעלה בכל לבבנו כלומר בכוונה רצויה שלימה לשמו ובאין הרהור רע, לא שנעשה המצות בלי כונה או על הספק אולי יש בהם תועלת, כענין ואהבת את ה' אלהיך בכל לבבך ובכל נפשך ובכל מאדך שהמצוה היא לאהוב את השם בכל לב ולב ושנסתכן באהבתו בנפשנו ובממוננו. ומה שדרשו בספרי ולעבדו זה תלמוד ד"א זו תפלה אסמכתא היא או לומר שמכלל העבודה שנלמוד תורתו ושנתפלל אליו בעת הצרות ותהיינה עינינו ולבנו אליו כעיני עבדים אל יד אדוניהם וזה כענין שכתוב וכי תבאו מלחמה בארצכם על הצר הצורר אתכם והרעותם בחצוצרות ונזכרתם לפני ה' אלהיכם והיא מצוה על צרה שתבא על הצבור לזעוק לפניו בתפלה ובתרועה והוא הענין שבאר שלמה ע"ה כמו שכתוב בהעצר שמים ולא יהיה מטר וכתיב רעב כי יהיה דבר כי יהיה שדפון ירקון ארבה חסיל כי יהיה כי יצר לו אויבו בארץ שעריו כל נגע כל מחלה כל תפלה כל תחנה אשר תהיה לכל האדם לכל עמך ישראל אשר ידעון איש נגעי לבבו ופרש כפיו אל הבית הזה. וכבר דרשו עוד שם בספרי רבי אליעזר בן יעקב אומר ולעבדו בכל לבבכם ובכל נפשכם מה תלמוד לומר והלא כבר נאמר בכל לבבך להלן ליחיד וכאן לציבור כאן לתלמוד כאן למעשה, אמר שנצטוינו לעבוד השם בכל לבבנו בלמוד תורתו ובעשיית מצותיו, וכן זו שנויה שם אותו תעבודו עבדוהו בתורתו עבדוהו במקדשו פירושו לומר שיעבדו אותו במקדשו בעבודת הקרבנות והשיר וההשתחויות שם מוסיף על עבודת המצות לפי שאמר הכתוב אחרי ה' אלהיכם תלכו ואותו תיראו ואת מצותיו תשמורו ודרשו שם בספרי את מצותיו תשמורו זו תורת משה ובקולו תשמעו בקול נביאו. הנה עשיית המצות כלן כבר נאמר ולכך דרשו ואותו תעבודו בעבודת המקדש ואמרו בפירוש כלל הפסוק עבדוהו בתורתו עבדוהו במקדשו (לומר) שצוה תחלה עבדוהו בתורתו כלומר בעשיית המצות כולן מרישיה דקרא וצוה עבדוהו במקדשו מן ואותו תעבודו לומר כי בזה כולו תהיה עבודתנו שלימה אליו יתעלה, והנה הם מצות כוללות. אבל מפני שצוה אותנו בפסוק בכל לבבכם בענין חדש להיות כל לבבנו מיוחד אליו יתעלה בעשיית המצות כאשר פירשתי יתכן שתבא המצוה הזאת בחשבון רמ"ח מצות עשה. ומן הטעם הזה אצלו לא ימנו המצות הכוללות מפני שכבר נמנו בפרטן וכמו שלא נמנה הכפל מצוה מן המצות פעמים שלש בפרט אלא אחת כן לא נמנה כפלן בכלל אלא באחת ואולם אם דורש בכפלן והוסיף בו ענין ראוי להענות ימנו. ואם אולי יהיה מדרשם בתפלה עיקר מן התורה נמנה אותו במנינו של הרב ונאמר שהיא מצוה לעת הצרות שנאמין שהוא יתברך ויתעלה שומע תפלה והוא המציל מן הצרות בתפלה וזעקה, והבן זה:


originalText:
כתב הרב והמצוה שביעית היא שנצטוינו להשבע בשמו והוא אמרו יתעלה ובשמו תשבע, וכבר אמרו בפרק ראשון מתמורה מנין שנשבעין לקיים את המצות שנאמר בשמו תשבע. ואני תמה בדברי הרב שלא אמרו כן בגמרא תמורה אלא על דרך הויכוח והקושיא שהיו חוקרים אם נאסור שבועת אמת בשמו יתברך ויתעלה מפסוק ליראה את השם הנכבד והנורא אמרו ואימר כי כתיב והפלא בנשבע שבועת אמת והשיבו שבועת אמת שריא דכתיב שבועת ה' תהיה בין שניהם, עוד חקרו אימא להפיס דעתו של בעל הבית אבל מילקא לקי כלומר שתהיה שבועת השומרים מותרת להפיס דעתו של בעל הבית אבל ילקה על שבועת אמת כשנשבע מעצמו שבועת בטוי והשיבו קרא אחרינא ובשמו תשבע, ובמחקר הזה הקשו עוד ההוא לכדרב גידל אמר רב הוא דאמר רב גידל אמר רב מנין שנשבעים לקיים את המצות שנאמר נשבעתי ואקיימה לשמור משפטי צדקך והשיבו ההוא מובו תדבק נפקא ובשמו תשבע למה לי אם אינו ענין לשבועת הדיינין דנפקא ליה משבועת ה' תנהו ענין לשבועתא דעלמא דשריין ואם אינו ענין לשבועת המצות דנפקא ליה מובו תדבק תנהו ענין לשבועה דחול. והמתבאר מזה שאין השבועה בשמו בעת הצורך חובה ומצות עשה אבל רשות היא בידינו עם תנאים רבים והכתוב הזה אינו מצוה אלא רשות שלא כדברי הרב. וכן ובו תדבק מצוה שנשבע בשמו לקיים מצותיו יתעלה ולהזהיר מן העבירות אמר את ה' אלהיך תירא בכל ענין היראה והפחד שלא תזכיר שמו לבטלה ואותו תעבוד בעשית המצות ובו תדבק שתדבק נפשך אל מצותיו ואל עבודתו ותזרז אותה אליו בשבועות ונדרים לקיים חפצך ויש לך רשות להשבע בשמו לקיים כל דבר. וכפל עוד מצוה בענין הדביקה אמרו לאהבה את ה' אלהיכם ללכת בכל דרכיו ולדבקה בו וממנו דרשו בספרי הדבק בחכמים ותלמידיהם ועוד אמרו שם למוד דברי אגדה שמתוך דברי אגדה אתה מכיר מי שאמר והיה העולם ומתדבק בדרכיו, והכלל שירצו בדביקה הזו שיתחבר לחכמים וילמוד החכמות המועילות לאהבה את השם וללכת בדרכיו. ואע"פ שהמדרשים חלוקים בשני הפסוקים האלו לא נמנה ובו תדבק מצות אחת ולדבקה בו מצוה אחרת אבל נמנה מצוה אחת להדבק בו יתעלה בכל מיני הדביקה, וכן ענין השבועה נכפל עוד בפסוק אחר את ה' אלהיך תירא ואותו תעבוד ובשמו תשבע לא תלכו אחרי אלהים אחרים ואין הכפל ראוי ברשות ולכן נאמר שהוא לאו הבא מכלל עשה ובשמו תשבע לא תלכו אחרי אלהים אחרים להשבע בהם או לעבדם ולירא מהם וכבר נאסר זה בלאו ושם אלהים אחרים לא תזכירו לא ישמע על פיך אבל בא לעבור עליו בלאו ועשה כי האזהרות בע"ז רבות בכתוב. והרב עצמו חוזר ורואה זה אמר ואל הענין הזה כיון הכתוב באמרו ובשמו תשבע כלומר שאתה אליו לבדו תאמין והאמת שראוי להשבע בו כלומר ולא ישתתף שם שמים וד"א לא שנצטוינו בשבועה לעשותה. וראיתי במדרש רבי תנחומא אמר להם הקב"ה לישראל לא תהיו סוברים שהותר לכם להשבע בשמי אפילו באמת אלא אם יהיו בך כל המדות את ה' אלהיך תירא שתהיה כאותן שנקראו יראי אלהים אברהם איוב ויוסף, ואותו תעבוד ובו תדבק וכי יכול אדם לידבק בשכינה והלא כבר נאמר כי ה' אלהיך אש אוכלה הוא אל קנא אלא לומר לך כל המשיא בתו לתלמיד שקורא ושונה והעושה לו פרקמטיא והמהנהו מנכסיו שהוא שאמר ובו תדבק אם יש לך מדות אלו אתה רשאי להשבע, ע"כ לשונו באגדה. ויש לנו סיוע בו לדברינו שאינו אלא רשות בשבועה בשמו עם התנאין האלו ושמא לכך כפל הרשות הזה להזהר בתנאיו, ומ"מ לא נביא ובשמו תשבע בחשבון המצות כי לא ימנה הרשות בשבועת אמת בשמו ואם בא בו באיסור בשם אלהים אחרים בלאו הבא מכלל עשה שהוא עשה אין אנו מונין בזה וכיוצא בו אלא הלאו הנאמר בו בפירוש שהזכרנו בעיקר הששי אע"פ שראיתי זה במנינו של בעל הלכות:


originalText:
כתב הרב המצוה ל"ג שנצטוו הכהנים ללבוש בגדים לגדולה וכבוד ואז יעבדו במקדש והוא אמרו יתעלה ועשית בגדי קודש לאהרן אחיך, ושאר דבריו בזה, ומצוה זו עם פשיטותה בכתוב ואריכות התורה בביאורה לא ראיתי לבעל הלכות שימנה אותה אבל מנה בלאוין מחוסר בגדים ששימש ודעתו זאת לומר דכיון שאין בלבישת בגדים שלא בשעת העבודה שום מצוה ואינן אלא הכשר העבודה שאם עבד בפחות מהן או ביותר תפסל עבודתו. והנה הוא חלק ממצות העבודה ואם היינו מונין זה מצוה היה ראוי שתמנה מצות בגדי לבן ביום הכפורים מצוה אחרת כמות זה כן מות זה, וכן ראוי למנות בגדי כ"ג מצוה ובגדי כהן הדיוט מצוה שניה, אבל כולן חלקים מחלקי העבודה המצווה ממנו יתעלה בימים הנאמרים בהם, וכבר נתבאר שאין מונים חלקי המצות. וכן לא נמנה אנחנו עשיית השלחן ומזבח ומנורה מצוה מפני שנצטוינו לשום לחם לפני ה' תמיד וצוה אותנו בהכשר העבודה הזאת שהיא לשום אותו בשלחן מתואר כן ושיסודר לנו שתהיה ההדלקה הזו במנורה של זהב משקלה וענינה כן וכן, והנה הם תשמישי קדושה, ולא הוכשר בעיני הטעם שכתב בו הרב שאמר שהם חלקים מחלקי המקדש, לפי שאין הכלים חלק מן הבתים אבל הם שתים מצות ואינן מעכבות זו את זו ומקריבין בבית אע"פ שאין בו כלים אלו, ולכן אצלי עשיית הארון והכפרת לשום שם העדות תמנה מצוה בפני עצמה, ואל תחשוב לומר שלא תמנה שלא נצטוינו לדורות ולא נעשה אלא ללוחות הברית ובבית שני שלא היה ארון שנגנז מהם או כדברי האומר שגלה לבבל לא עשו ארון אחר, שהרי כבר מנה הרב משאו על הכתף מצוה לפי שהמצוה ההיא קיימת לנו לדורות והארון עם לוחות הברית קיים לנו לעולם ומצות נשיאתו בלוים או בכהנים אינו נגדר בזמן אלא כל זמן שימצא אנו מצווין לנשאו בכתף ועוד הוא עתיד להגלות אמן במהרה בימינו יהיה, והנה היא מצוה מכלל המצות הקיימות לדורות. וכמו שמנה הרב משא הארון כן באמת תמנה עשייתו מצוה מכלל מצות עשה לפי שהיותו מצוה קיימת לנו, ועוד שאם נעלה על דעתנו שיאבד או שישבר מצוה לעשותו כמדה הראשונה לשום שם לוחות העדות כי בכך נצטוינו והנה מכל מקום היא מצוה מיוחדת בפני עצמה אינה הכשר מצוה אחרת כמנורה והמזבחות והשלחן, וכן הבגדים כדעת בעל ההלכות אינם אלא להכשר העבודות שנצטוינו בהן, אבל אהרן עליו השלום היה לובש אותם כמקיים גזירת מלך שגזר עליו לעבוד בהן לא היה מתענג בלבישתם להתפאר ולהתעטר ביופים ולא להתיהר בכבודם. ואמנם דעת הרב בבגדים ובקידוש יותר מחוורת למנותם גם בכלל מצות עשה, כי בעבודתם מקיים מצוה מוסיף על משתמר מן הלאו, ואם כן למה לא ימנה מצות עשה שיעשו הכהנים העבודה מעומד לא יושב ולא שוכב ממה שדרשו זבחים (כ"ג:) לעמידה בחרתים ולא לישיבה, והרב כתב בחבורו הגדול בעובד מיושב שאינו לוקה שאזהרתו מכלל עשה, ואולי מפני שלא בא הכתוב בזה לשון צואה ימנה הכשר עבודה בלבד, ואינו מחוור:


originalText:
כתב הרב המצוה הל"ו שנצטוינו שיהיו הכהנים עובדים למשמרות תהיה כל משמרת עובדת שבוע ולא תהיה יד הכל מתעסקת יחד אלא ברגלים בלבד ואז יעבדו המשמרות כלן בשוה וכל מי שבא יקריב, ולשון זאת המצוה באמרו יתעלה וכי יבא הלוי וגו', ולשון ספרי ובא בכל אות נפשו יכול לעולם וגו'. ולפי דעתי אין מצות הכתוב הזה שיעשו משמרות ולא מניעה שלא תהיה יד הכל מתעסקת בעבודה, כי לבד ממכריו על האבות שלילות לא מצוה שהוא יתעלה מצוה להיותם עובדים ואוכלים חלק כחלק חוץ מן הממכרים, ואפי' לפי המדרש שדרשו בספרי ובגמרא סוכה (נ"ה:) יכול לעולם ת"ל מאחד שעריך לא אמרתי אלא בזמן שכל ישראל נכנסין בשער אחד, מ"מ אין בפרשה צואה על המשמרות אבל המצוה הוא שיעבוד הכהן בכל אות נפשו ברגל ולא ימנעוהו מלבד בממכרים שעשו עליהם האבות שהם בשאר ימות השנה ובדברים הבאים שלא מחמת הרגל. וראיתי להרב בחבורו הגדול שכתב כן, משה רבינו חלקם לשמונה משמרות ובימי שמואל חלקם הוא ודוד המלך לארבעה ועשרים משמר ומצות עשה להיות כל המשמרות שוין ברגלים וכל שיבא מן הכהנים ברגל ורצה לעבוד עובד וחולק עמהם ואין אומרים לו לך עד שיגיע משמרך שנאמר וכי יבא הלוי מאחד שעריך וגו', וזה הלשון הוא מדוקדק יותר ממה שכתב כאן במאמר, ונראין הדברים עוד שאף המדרש הזה אסמכתא בעלמא הוא שרצו לקיים הפרשה אף לאחר תקון המשמרות. והנראה במשמרות שהוא תקון נביאים לא חובה כמו שאמרו תענית (כ"ז) משה רבינו תיקן שמונה משמרות ויסדו דוד ושמואל הרואה באמונתם עשרים וארבעה מפני שיש בתקון המשמרות זרוז, שאילו היו הכל עובדים כל השנה ואי אפשר שלא יחזרו לעריהם ולבתיהם כשלא יהיה עליהם זמן קבוע בחזרתם לעבוד יארע להם בזה עצלה, ולכן קבעו להם זמן שיבאו בתיקון המשמרות ובתי האבות ג"כ, אבל כוונת הכתוב שהכהנים כל זמן שיבאו למקדש יזכו בעבודה ויחלקו עם הכהנים הנמצאים במקדש לא שידחו אותם או שיאמרו להם כבר באו אלה בעלי הקרבנות לעזרה ויהיה בזה רפיון לביאת הכהנים למקדש, ואמר לבד ממכריו שאם מכרו אבות זה לזה אתה בשבתך ואני בשבתי או אתה בחדשך ואני בחדשי אין הבא במשמר שאינו שלו זוכה בקרבנות ואינו חולק עמהם, ומכאן נתקנו המשמרות לא שיהיה עליהם מניעה שלא יעבדו כלם, אבל הענין כלו סדור כמשפט הכהנים. וכן עשו עוד כ"ד משמרות בלוים ולא בא בהם כתוב או מדרש שהפרשה הזו בכהנים בלבד היא כמו שכתב חלק כחלק יאכלו ואין ללוים במקדש אכילה כלל. ולשון ספרי יכול בבן לוי הכתוב מדבר תלמוד לומר מאחד שעריך מי שלא נטלו שעריהם במקום אחד, ושרת בראוי לשרת יצאו לוים שאין ראויים לשרת. והנה זה ראיה שלא מן המצוה הזו הותקנו המשמרות. וראיה עוד על זה שלא היו הכהנים כלם נחלקים לאלו המשמרות, אבל יש מהם שאין להם משמר קבוע, כמו שאמרו בגמרא תענית (י"ז) ויודע שבתי אבותיו קבועים, ואינו יודע שבתי אבותיו קבועים. ומבואר בתוספתא יש מהן שקבעו עצמם לעולם, הבא בשבת בא בשבת לעולם, לאחר שבת לאחר שבת לעולם, יש מהם שמגדילין פעם אחת בחדש ויש מהן שמגדילין פעם אחת בשנה יש מהן שמגדילין פעם אחת בשבוע ויש מהן שמגדילין פעם אחת בשבוע ויש מהן שמגדילין בכל משמר ומשמר, וענין ההגדלה הוא שלא קבעו לעצמם משמר אלא באים ומסייעים לעובדים שם ומגדילין המשמר ואין להם זמן אלא ברצונם פעם אחת בשבוע, ויש בכל משמר ומשמר ביום שיחפצו בו שהם לא מכרו שבתם לאחרים ולא קנו מהם שאין ממכריו מצוה. ושוב מצאתי ברייתא במשנת ר"א בנו של ר' יוסי הגלילי בל"ב מדות שהתורה נדרשת והיא שנויה שם בלשון הזה מדבר שאינו מתפרש במקומו ומתפרש במקום אחר כיצד ויטע ה' אלהים גן בעדן מקדם וגו' כיוצא בו משפחות בני קהת יחנו וגו' משפחות בני הגרשוני יחנו על ירך המשכן ימה ונשיא בית אב למשפחות מררי על ירך המשכן יחנו צפונה, אבל לא שמענו שצוה אהרן את בניו להיות ארבע ועשרים משמרות והיכן שמענו אלה פקודתם לעבודתם לבוא לבית ה' כמשפטם ביד אהרן אביהם וגו' למדנו שמצוה זו מימי משה ואהרן. נוסחא אחרינא מצאתי בה, אבל לא שמענו שצוה הקדוש ברוך הוא שיעשה את בניו ארבעה ועשרים משמרות למדנו שהיתה מצוה זו ביד משה ואהרן. והעיקר הנראה מכל מה שהזהירו במשמרות שהיא מצוה מקובלת ממשה מסיני ולא נכתבה בתורה, אבל הסדר הוא במשמרות בשני ענינים. שיעבדו כלם למשמרות חלוקות בין לוים בין כהנים תהיה כל משמרה ממנה על מקום מיוחד ועל עבודה מיוחדת בכל הענין שצוה בהם במשכן איש איש על עבודתו, והוזהרו במיתה לשעה ולדורות שלא יקרב אחד למלאכת חבירו כמו שדרשו ולא ימותו גם הם גם אתם, וכן נחלקו במקדש בימי דוד ושמואל, ומפורש בכתוב וכן שנינו שקלים (פ"ה) ואלו הן הממונים שהיו במקדש יוחנן בן פנחס על החותמות אחיה על הסלתות וכו', ונחלקו עוד למשמרות במקומות מן המקדש באותו ענין שחלק אותם הכתוב במשכן משפחות בני קהת יחנו ומשפחות בני הגרשוני יחנו, וכן הכל נוהג לדורות, ומזה שנינו מדות (פ"א) בג' מקומות הכהנים שומרים בבית המקדש והלוים באחד ועשרים. ובגמרא תמיד (כ"ו) למדוה מדכתיב והחונים קדמה לפני אהל מועד מזרחה משה ואהרן ובניו, ודרשו מה משה בחד מקום אף אהרן ובניו כל חד וחד מקום לחודיה ולמדו כ"א מקומות של לוים מקראי דדוד כדאיתא התם. והענין השני במשמרות הוא שימכרו שבתם זה לזה ויעבדו משפחה פלונית שבת אחת ומשפחה פלונית שבת אחרת ולא נצטוינו בו בתורה ולא נהג במשכן, אבל היתה בידם ממשה, ואפשר שמפני מיעוטם לא נהגה בהם, ומשה רבינו ע"ה שתיקן ד' משמרות צוה בהן לימי שילה ונוב וגבעון וצוה בהשלמת כ"ד לבית המקדש והוא לפי שיצטרכו לצאת לערי ישראל כדי שיהיו זריזין לבא ליום קבוע ולא יעברו המועד ודוד ושמואל עשו המצוה אשר היתה קבלה בידם והוא שנאמר (דה"א ט') המה יסד דויד ושמואל הרואה באמונתם והם ובניהם על השערים לבית ה' לבית האהל למשמרות לארבע רוחות יהיו השוערים מזרח ימה צפונה ונגבה, וזהו ענין המשמרות במקומות, וכתיב ואחיהם בחצריהם לבוא לשבעת הימים מעת אל עת עם אלה, וזה הוא חלוקת המשמרות לשבתות ושם כתיב להכין שבת שבת, ואחר תקון המשמרות לשבתות כתיב (שם כ"ד) אלה פקודתם לעבודתם לבוא לבית ה' כמשפטם ביד אהרן אביהם כאשר צוהו ה' אלהי ישראל, ירצה לומר לבית ה' שהם ילכו בכל ערי ישראל ויבואו לשבתות לעשות העבודה, וענין כמשפטם ביד אהרן אביהם [על העבודה בקרבנות], אבל כיון שהעבודה בקרבנות מפורשת מבוארת לדורות לא יתלה אותן באהרן לפיכך ידונו רבותינו עוד בזה כי אהרן נצטוה בזה התיקון על המשמרות מפי משה מפי הקדש ולא חדשו הכהנים והלוים מעצמם אלא ששמרו קבלה (ס"א שבידם מבית אבי אביהם וזה הוא שאמרנו שהיא מצות קבלה) הלכה למשה מסיני. והנה ראוי במנין המצות שנמנה מצות עשה שיעבדו הכהנים במקדש בכל אות נפשם מלבד מה שיסכימו במשמרות ונמנה מצות עשה שיהיו כולם בין לוים בין כהנים ממונים איש איש על עבודה ידועה לו ונמנה מצוה עשה מהלכה למשה מסיני שימכרו שבתותיהם זה לזה אתה בשבתך ואני בשבתי, ושמא יהיה כל הסדר כתקונו נמנה מצוה אחת שהכל תשלום ענין:


originalText:
כתב הרב והמצוה פ"ה הוא שנצטוינו להביא כל מה שאנו חייבין מעולה וחטאת ואשם ושלמים אל בית הבחירה אע"פ שהם חוצה לארץ והוא אמרו יתעלה רק קדשיך אשר יהיו לך ונדריך תשא ובאת ולשון ספרי רק קדשיך אינו מדבר אלא מקדשי חוצה לארץ. ואין זו המצוה לדעתי באה בחשבון שאנחנו נצטוינו להביא כל הקדשים לבית הבחירה בין שהם בארץ או בחוצה לארץ כל מקום שהם שם יובאו ויקרבו והכל מצוה אחת והמקראות מרבים והולכים, ולשון ספרי כך הוא רק קדשיך אשר יהיו לך ונדריך תשא ובאת במה הכתוב מדבר אי בקדשי הארץ הרי כבר אמור הא אינו מדבר אלא בקדשי חוצה לארץ ואתה למד מזה שבכל הקדשים היא ענין שוה ומצוה אחת להטפל בהבאתן ולהקריבם בבית הבחירה. והנה הרב תופס לעצמו המדרש הזה השנוי בספרי, והראוי יותר שנתפוס הדבר שבגמרא בשלישי של מסכת תמורה (י"ח) דרש רק קדשיך אלו התמורות אשר יהיו לך אלו הולדות ונדריך זה נדר תשא ובאת יכול יכניסם לבית הבחירה וימנע מהם מים ומזון כדי שימותו ת"ל ועשית עולותיך הבשר והדם כדרך שאתה נוהג בעולה כך אתה נוהג בתמורה. וכדרך שאתה נוהג בשלמים כך אתה נוהג בולדי שלמים ותמורתם, ושם שאלו ותנא דמפיק להו כלומר לתמורה וולד מאם זכר תיפוק ליה מן תשא ובאת והשיבו מפיק ליה לכדתני רמי בר חמא תשא ובאת אפי' מן מוריגהו כלומר אפי' היו דשין בתבואה במוריגים וכלי הבקר אתה חייב לטרוח אחריהם ולהביאם לבית הבחירה ולהקריבם, והמדרשות שבגמרא הם הראויים לכתבם בפסק הלכה ולתפסם עיקר. הכלל כי מזה הכתוב לדברי הכל אינו אלא לרבות כל קדשים במצוה שנאמר שמה תביאו שם תעלה עולותיך ושם תעשה ולא ימנה מצוה לעצמה:


originalText:
כתב הרב והמצוה הצ"ד שנצטוינו לקיים כל מה שחייבנו נפשותינו בדבור משבועה ונדרים וקרבן וזולת זה והוא אמרו יתעלה מוצא שפתיך תשמור ועשית וכבר הפרישו מלות זה הפסוק ושמו כל מלה ממנה לענין ואולם המגיע מכל מה שזכרתי הוא שמצות עשה הוא קיום כל מה שידבר בו האדם לחייב עצמו בדבר מן הדברים וכבר נכפל הלשון בזאת המצוה והוא אמרו ככל היוצא מפיו יעשה. ואני אומר כי הרב בכאן כלל שתי מצות שהן חלוקות בדיניהם וענינם ועשאן אחת, כי הכתוב הזה מוצא שפתיך תשמור ועשית נאמר בענין מה שאדם מחייב נפשו לתת לשם האל יתעלה בין שיהיה מן הדברים הקרבים לפניו או הנתנים במצותו לאשר צוה לתתם אליו והוא שנאמר כי תדור נדר לה' אלהיך וגו' כי דרש ידרשנו ה' אלהיך מעמך, ירצה לומר שיבקש ממך המקום הנידר לו ויהיה לך עוד באיחורו חטא. וכן אמרו (ר"ה ד') חייבי הדמים והערכין והחרמין וההקדשות והחטאות והאשמות ועולות ושלמים צדקות ומעשרות בכור ומעשר ופסח לקט שכחה ופאה כיון שעברו עליו שלשה רגלים עובר בבל תאחר. ונתרבה להם עוד בפסוק זה הצדקה ודרשו (נדרים ז') בפיך זו צדקה, אבל מה שחייב בו האדם את עצמו מדברי הרשות שקראו החכמים בטוי והוא שנדר או נשבע אוכל היום או לא אוכל אלך למקום פלוני או לא אלך זה אינו נכנס בכלל מצות הכתוב הזה. ומפני זה אמר הכתוב וכי תחדל לנדור לא יהיה בך חטא שהוצרך להבטיח שאין לנמנע מנדרי הקרבנות חטא, אבל בנדרי הרשות מצוה אחרת נתיחדה בה פרשה והיא פרשת נדרים ששם כתוב לאסור אסר על נפשו לאסור את המותר. וההפרש עוד ביניהם שאלו הנאמרין בעשה הזה מוצא שפתיך תשמור ועשית איננו צריך להזכיר בו הנדר אלא שיאמר בהמה זו קרבן או כלי זה יהיה לבדק הבית או צדקה לעניים ובזה בלבד הוא מחוייב לקיים מה שיוציא מפיו בעשה ולא תעשה, אבל בדבר הרשות צריך שיזכיר נדר או דבר המורה עליו כגון מה שהחכמים קוראין אותו ידות הנדרים או הכנויים אבל אמר לא אוכל ככר זו או אלך למקום פלוני או אתן מנה לפלוני עשיר איננו מתחייב בזה כלל, וכן עוד בשבועות ביטוי או נדרי ביטוי איננו עובר מהם משום בל תאחר, שאם נשבע שיתן לפלוני עשיר מנה או שילך למקום פלוני איננו מתחייב (בנפשו) לעשות כן קודם שלשה רגלים אבל כשיזדמן לו, וכבר אמרו בפרק ז' מקמא (פ') וכן מי שנדר ליקח בית או לישא אשה בארץ ישראל אין מחייבין אותו ליקח מיד אלא עד שימצא ההגון לו. וממה ששנו בספרי לא יחל דברו מגיד שעובר על בל יחל ועל בל תאחר ורבי עקיבא אומר ככל היוצא מפיו יעשה ואשה כי תדור נדר מקיש אשה לאיש מה האיש עובר על בל יחל ועל בל תאחר אף אשה עוברת על בל יחל ועל בל תאחר, ירצה בזה לרבות בל יחל בנדרי גבוה עם מה שעובר עליהם בבל תאחר וזהו שהצריכו לרבות בהן האשה לומר אע"פ שאינה עולה לרגל תתחייב בבל תאחר ברגלים כאיש העולה שם, ודברי הרב בכאן מעורבבין אבל במצוה קנ"ז מלא תעשה חזר ונזכר אלא שחייב שם בנדרי גבוה בשלשה רגלים משום בל תאחר ומשום בל יחל מן הלשון הזה השנוי בספרי, ולפי דעתי שעובר בשלשה רגלים משום בל תאחר אבל משום בל יחל אינו עובר עד שיעבור על הנדר ואי אפשר לקיימו ואין לבל יחל ענין ברגלים. היוצא מכל זה שנמנה מצוה אחת לקיים מוצא שפתיו בנדרי גבוה ונמנה מצוה אחרת לקיים הנדרים והשבועות של ביטוי כמו שנתבאר:


originalText:
כתב הרב והמצוה צ"ו היא שנצטוינו לטמא את הנבלה וזאת המצוה כוללת טומאת נבלה וכל משפטיה. ואני עם כל אריכות דברי הרב וההקדמה שהקדים לכל מיני הטומאות לא ראיתי להביא דין הטומאות בחשבון המצות לפי שהן רשות גמורה מכל צד שאין בהם ענין מצות שתמנה. ולשון ספרא שהביא ג"כ הוא מבואר הא כיצד הוי אומר רשות כיון שמנענו יתעלה מביאת מקדש בטומאה ומאכילת קדשים ג"כ וצוה אותנו לאכול דברים בטהרה כל טהור בביתך יאכל אותו ביאר ואמר אלו דברים מטמאין ואלו אינן מטמאין ואין בסיפורים ההם מצוה לא בכלליהן ולא בפרטיהן בשום פנים. וזה כאמרנו שהקרבת בעל מום נמנעת במצות לא תעשה ונשאר עלינו לדעת אי זה דבר הם המומים ולא נמנה בהם מנין כאמרו ז"ל שם בעיקר הז', אף כאן מנענו יתעלה מעשיית דברים בטומאה ונשאר עלינו להודיענו אי זה דבר היא הטומאה ואמר שהיא נגיעת המת והשרצים וזולתם כל הנזכרים בתורה והבן זה. וכן יראה במצוה שהקדים לאלו והיא הפרת נדרים שלא תמנה לפי שהיא שלילות שנצטוינו לעשות ככל היוצא מפינו ושלא נחל דברנו רק ע"פ ב"ד או האב והבעל:


originalText:
כתב הרב והמצוה קנ"ג היא שנצטוינו בחשבון חדשים ושנים וזאת היא מצות קדוש החדש והוא אמרו יתעלה החדש הזה לכם. וכבר כתבתי כי בעל ההלכות ישים קידוש החדש בראיה או בחשבון מצוה אחת, וישים עבור השנה בתוספת חדש מצוה אחרת, והדין עמו והודעתי זה בעיקר הראשון, אבל עתה אוסיף עיון בדברי הרב שכתב בכאן כי המצוה הזאת לא יעשה אותה לעולם אלא בית דין הגדול בלבד בארץ ישראל בלבד אבל בהעדר החכמים מארץ ישראל אז ראוי לבית דין הסמוך בארץ ישראל שיעבר שנים ויקבע חדשים בחוצה לארץ כמו שעשה ר"ע, וכתב עוד שיש הנה עיקר גדול מעיקרי האמונה לא ידעהו ולא יתבונן במקומו אלא המעמיקים בדעה והוא שהיותנו היום בחוצה לארץ חושבים במלאכת העיבור ונאמר שזה היום ר"ח וזה היום מועד לא מפני חשבוננו נשימהו מועד בשום פנים אלא מפני שב"ד שבארץ קבע זה היום מועד או ר"ח ועל קביעותם נסמוך לא על חשבוננו ואמנם חשבוננו לגלויי מילתא בעלמא והבן זה מאד, ואני אוסיף לך ביאור אילו חשבנו על דרך משל שבני ארץ ישראל יעדרו מא"י חלילה לאל מעשות זאת שהוא הבטיח שלא ימחה אותות האומה מהכל ושלא יהיה שם ב"ד ולא יהיה בחוצה לארץ ב"ד שנסמך בארץ דע שחשבוננו זה לא יועילנו שום דבר בשום פנים לפי שאין לנו לחשוב בחוצה לארץ לעבר שנים ולקבוע חדשים אלא בתנאים הנזכרים כמו שביארנו כי מציון תצא תורה ודבר ה' מירושלים וכשיתבונן מי שיש לו שכל שלם ובריא בלשונות התלמוד בזה הענין יתבאר לו כל מה שאמרנו ביאור אין ספק בו: אמר הכותב ידעתי כי שכלי איננו שלם ובריא בתלמוד ועם כל זה אינני חושד אותי להיותי בלתי שלם בדבר הזה, שמן הידוע כי קידוש החדש ועבור שנה צריכין מומחין כלומר ב"ד שנסמכו בארץ הסמיכה הידועה בתלמוד איש מאיש עד משה רבינו ע"ה וכמו שאמרו בגמרא ב"ב (דף קכ"א) מועדי ה' צריכין מומחין הפרת נדרים אינן צריכין מומחין, והקשו והא ראשי המטות כתיב כלומר שהן השופטים המומחין על ישראל שנסמכו מפי משה רבינו ופירקו ביחיד מומחה אבל אינו צריך מומחין על כל פנים. ודבר גלוי הוא שהיום מכמה שנים בטלו סמוכין מא"י ואין דנין שם אפילו דיני קנסות כ"ש שיקדשו ע"פ הראיה או ע"פ החשבון, והתימה מן הרב כי הוא אומר שהמצוה הזאת לא יעשו אותה לעולם אלא ב"ד הגדול ובארץ ישראל בלבד ולפיכך בטלה הראיה אצלנו היום בהעדר הב"ד הגדול ואמר שבזה טעו הקראין ושזהו עיקר שחלקו עמהם כל הרבנים, והנה דבר ברור הוא וידוע הוא שב"ד הגדול בטל מא"י ואפילו קודם החרבן ר"ל שלא היה בהם דין ב"ד הגדול כמו שאמרו בפרק קמא מע"ז (דף ח':) ארבעים שנה עד שלא חרב הבית גלתה סנהדרין וישבה לה בחנות למאי הלכתא לומר שלא דנו דיני נפשות כיון דחזו דנפישי להו רוצחים אמרו מוטב נגלה ממקום דכתיב ועשית ע"פ הדבר אשר יגידו לך מן המקום ההוא אשר יבחר ה' מלמד שהמקום גורם כלומר שכ"ז שסנהדרי גדולה במקומם בלשכת הגזית סנהדרי קטנה נוהגת בכל מקום ואפילו בחוצה לארץ ודנין דיני נפשות בכל מקום אבל משגלתה סנהדרי גדולה מן המקום ההוא בטלו דיני נפשות מכל ישראל, ואפילו ביציאתם משם לטייל מעט ולחזור בטל כחן ורשותן מהם עד שיהיו במקומן כמו שאמרו (סנהדרין י"ד:) מצאן אבית פאגי והמרה עליהן יכול תהא המראתו המראה ת"ל וקמת ועלית אל המקום מלמד שהמקום גורם כ"ש לאחר החרבן כמו שאמרו עוד בפרק ד' מיתות (דף נ"ב) ובאת אל הכהנים הלויים ואל השופט בזמן שיש כהן יש שופט בזמן שאין כהן אין שופט. וכבר הביא הרב בפתיחות המאמר הלשון השנוי במכילתא מנין שאין ממיתין אלא בפני הבית וכו'. ומאותה שעה בטלו כל הדינין התלויין בב"ד הגדול ואם כן לא היו יכולין לקדש ע"פ הראיה מזמן הארבעים שנה קודם החרבן, וידוע הוא בכמה מקומות בגמרא שהיו עושין כך עד זמן קרוב לסתימת התלמוד ובין בראיה בין בחשבון בזמן הרע הזה שאין בא"י סנהדרין ולא בית דין סמוכין כלל ואין בחו"ל ב"ד שנסמך בארץ לא יועיל חשבוננו שום תועלת בשום פנים כפי דברי הרב שכבר נעדר מא"י ב"ד ואין שם כלל ב"ד לקדש החודש ולעבר השנה וכן מחו"ל נעדר לגמרי בית דין שנסמך בארץ. וראיתי בחבורו הגדול בהל' קידוש החודש שכתב שקדוש חדש ועבור שנה אין עושין אותו אלא סנהדרין שבארץ ישראל או ב"ד הסמוכין בארץ שנתנו להם הסנהדרין רשות, ונראה שעל סנהדרי גדולה הוא אמר כן וכך כתוב שם בעיבור שנה שאין מעברין את השנה אלא במזומנין לה כיצד יאמר ראש ב"ד הגדול לפלוני ופלוני מן הסנהדרין היו מזומנין וכו'. וכתב עוד שצריך שיהא ראש ב"ד הגדול שהוא ראש ישיבה של שבעים ואחד והוא הנקרא הנשיא עמהן או שירצה. ויש בכל שבושים גדולים, אבל הענין שהוא שלם מכל דופי ומנופה מכל עפרורית בסוגיות התלמוד בענין הזה הוא מה שאמר בקידוש החדש ועיבור השנה אינם צריכין בית דין הגדול אלא שלשה והם מומחים כמו ששנו משנה שלימה בתחלת סנהדרין (דף ב') עבור החדש בשלשה עבור שנה בשלשה, וכן שנו בפ"ג מראש השנה (דף כ"ה:) ראוהו שלשה והן בית דין יעמדו שנים ויושיבו מחבריהם אצל היחיד ויעידו בפניהם ויאמרו מקודש מקודש שאין היחיד נאמן ע"י עצמו ואמרו בגמ' פשיטא סד"א דכיון דתנן דיני ממונות בשלאה ואם היה מומחה לרבים וכו' עד יותר ממרע"ה מדקאמר ליה הקב"ה עד דאיכא אהרן בהדך דכתיב החודש הזה לכם כלומר אין בית דין שקול מוסיפין עליהם השלישי, וכן בעבור אמרו עוד בגמרא סנהדרין (דף כ"ו) רבי חייא בר זרנוקי ור' שמעון בן יהוצדק הוו אזלי לעבורי שנה בעסיא פגע בהו ריש לקיש, ובגמרת א"י (פ"א ה"ב) הזכירו ממעשה אמרו לעבור שנה מתחילין מן הצד וכבר נכנס רבי יוחנן והוא הקטן שבהם אמרו (ס"א לו אמור) הרי השנה מקודשת בעבורה (ס"א אמר הרי השנה מקודשת בעבורה) אמר רבי יונתן ראה הלשון שלמדנו בן הנפח אילו הייתי אומר בעבורה הייתי אומר אלו אחד עשר יום שהחמה עודפת על הלבנה אלא בעבורה שהוסיפו לה חכמים שלשים יום. הרי שני התלמודים שוים שמחשבין ומעברין את השנה בשאר בתי דינין ובכל זמן, שלא היו החכמים האלו מכלל סנהדרי גדולה וסנהדרי קטנה שכבר נתבטל דינה משעת חרבן כמו שבארנו. ואל תשתומם בזה ממאמרם (סנהדרין י"ג:) משה במקום שבעים וחד קאי ותאמר לי כי עדות זו מסורה לכם לסנהדרי גדולה הוא כמו שהרב מלמדך, שצווי הכתוב לכם אינו אלא למומחין כיוצא בכם שאילו היה מסור לסנהדרי גדולה בלבד היה אומר החדש הזה לך כמו שאמרו (שם ט"ז) אין דנין כהן גדול אלא בבית דין של שבעים ואחד דכתיב את הדבר הגדול יביאו אליך ומשה במקום שבעים וחד קאי ולא היה לאהרן זכר בקדוש החודש אבל מפני שאמר לכם הכניס אהרן בכלל להורות שצריך שנים דומים לשניהם בהמחאה ותוספת השלישי ידוע מדין אין ב"ד שקול וחזר הדבר לכל שלשה מומחין. וזהו הדין הנהוג להם מן התורה בין קודם חורבן בין לאחר חורבן אלא בזמן שהיה להם ב"ד הגדול היה הדבר מסור להם והם היו המקדשים החדש והמעברים השנים לא בית דין אחר מפני שרשות כל ישראל נטולה מכל ב"ד אחר עמהם. והיו מסכימין שאין מעברין את השנה אלא אם כן ירצה הנשיא. וכן בעדות החדש הוא היה המקבל העדות ומקדש החדש ועם כל זה תיקנו שאם היה במקום אחר יהא כבודו מחול ולא יהיו העדים הולכים אלא למקום הועד ושם יקדשו החדש כמו שאמרו בפ' בתרא של ר"ה (דף ל"א:). ומצוה מן התורה לעבר את השנה ביהודה לא בשאר א"י והם שנסמכו בארץ מעברים אותם שם כמו שאמרו בפרק בתרא של ברכות (דף ס"ג) כשירד חנניה בן אחי רבי יהושע לגולה היה מעבר שנים וקובע חדשים בח"ל אמר להם שכך מצינו בעקיבא בן יוסף שהיה מעבר שנים וקובע חדשים בח"ל אמרו הנח לעקיבא בן יוסף שלא הניח כמותו וירד אמר להם אף אני לא הנחתי כמותי וירדתי אמרו לו גדיים שהנחת נעשו תיישים וכך אמרו לנו לכו אמרו לו משמנו אם חוזר בו מוטב ואם לאו יהא בנידוי, והמתלמד מן המעשה הזה כי בלא רשות ב"ד של א"י היה מעבר שנים וקובע חדשים. אבל יראה לי שבזמן שבית המקדש קיים שהיו ב"ד הגדול במקומם ולהם הרשות נתונה מן הכתוב שנאמר על פי הדבר אשר יגידו לך מן המקום ההוא אשר יבחר ה' לא היה רשות לשום אדם לעבר ולקדש אלא להם או ברשותן, וכן אמרו במכילתא ר' יאשיה אומר מנין אתה אומר שאין מעברין את השנה אלא בב"ד הגדול שבירושלים ת"ל ראשון הוא לכם דברו אל כל עדת בני ישראל, והוא הענין שפירשנו שהיה להם רשות מכל ישראל והסכמה של כולם לא שיהיו שאר הסמוכין פסולין לזה אבל כיון שגלו ובטל כח המשפט מהם שהמקום גורם ואין להם כח אפילו בסנהדרי קטנה לדון דיני נפשות מאותה שעה תהיה הרשות ביד הגדול שבישראל לעבר ולקדש אפי' בח"ל, וזה דבר הגון. ואמרו עוד בירושלמי בראשון של סנהדרין (הלכה ב') בח"ל אין מעברין אותה ואם עברוה אינה מעוברת ביכולין לעבר אותה בארץ אבל כשאינן יכולין לעבר אותה בארץ מעברין אותה בח"ל ברוך בן נריה עבר בח"ל חנניה בן אחי ר' יהושע עבר בח"ל. [ואם אין בא"י] ב"ד של שלשה סמוכין ולא בח"ל כדין הסמיכה מן התורה עד יהושע מפי משה מפי הגבורה באמת שיתבטלו המועדות ולא יועיל חשבוננו בשום פנים כאשר הזכיר הרב, ואין חלוק והפרש בדבר בין שנמחה משם אותות האומה לגמרי שכבר היה זה כענין שאמר במס' יומא (דף כ"ד) רבי יהודה אומר נ"ב שנה לא עבר איש ביהודה שנאמר מעוף השמים ועד בהמה נדדו הלכו ושם אמרו רבי יוסי אומר שבע שנים נתקיימה גפרית ומלח בא"י וכן בהיות שם אנשים רבים מעמנו אחר שאין שם ב"ד ראוי לקדש ולעבר ר"ל ב"ד של שלשה סמוכין כדין והיום בעונותינו כבר בטל הב"ד הזה ונעדר מכל ישראל. וראיתי לו עוד בהלכות קדוש החדש שאמר בזמן שאין סנהדרין בא"י אין קובעין חדשים ואין מעברין שנים אלא בחשבון זה שאנו מחשבין היום ודבר הזה הלכה למ"מ הוא שבזמן שיש סנהדרין קובעין ע"פ הראיה ובזמן שאין סנהדרין קובעין בחשבון זה שאנו מחשבים בו היום ויקשה לו עוד הענין ושם הדבר מסורת והלכה למשה מסיני מה שלא נאמר בתלמוד ולא הוזכר בשום מקום, והוא עצמו ז"ל הזכיר שם כי בימי חכמי המשנה וכן בימי חכמי התלמוד עד ימי אביי ורבא לא היו קובעין בחשבון ועל קביעות א"י בראיה היו סומכין וכבר בארנו שלא היתה סנהדרין נוהגת לאחר חרבן ואם היו נוהגין בה לא היה בהם דין ב"ד הגדול ולא דין סנהדרין כלל, ועם כל זה לפי דבריו בספר הזה שהוא מודה שאפילו בקביעות החשבון צריך שיהיה שם בארץ ב"ד או שיהיה בח"ל ב"ד שנסמך בארץ בטלו המועדות היום מכמה שנים שהרי אין בארץ ב"ד נסמך ולא בח"ל. וכן אפי' לדברינו שגם אנו מצריכין מן התורה בין בראיה בין בחשבון ב"ד של שלשה והן מומחין והנה היום נעדר ב"ד הזה מכל ישראל. אבל מרפא הקושיא הגדול הזה הוא שרבי הלל הנשיא בנו של רבי יהודה הנשיא תקן חשבון העבור הוא קדוש חדשים ועיבור שנים הראויים להתעבר לפי מנינו עד שיבוא אליהו ז"ל ונחזור על פי הראיה בב"ד הגדול והקדוש אמן במהרה בימינו יהיה, שהוא ע"ה ראה שיתבטלו המועדות מפני הפסד הסמיכה כמו שנתבטלו דיני קנסות וכל דבר שצריך מומחין ועמד ותקן החשבון וקדש ועבר בו חדשים ושנים עד שיבנה בית המקדש ולפיכך היא שבטלה הראיה אצלנו לפי שאין לנו ב"ד הראויין לקבל העדות ולקדש על פיהם והוא טעותם של הקראין לא כדברי הרב. ועל השואל להקשות מזו שאמרו (ר"ה דף ז') אין מעברין את השנה לפני ר"ה ואם עברוה אינה מעוברת אבל מפני הדוחק מעברין אותה אחר ר"ה מיד, ותשובת זו השאלה שאין זמן העבור קבוע להם מן התורה אין להם אלא שלא יעברו אותה אחר ניסן דכתיב החדש הזה לכם ראש חדשים ודרשו (סנהדרין י"ב:) זה ניסן ואין אחר ניסן אבל לפי שלא היו רגילים בעבור אלא בקרוב לאדר שנודע להם ענין האביב ופירות האילן ואם יקדימו להם בשנה מן השנים יבוא הדבר לידי שכחה ושבוש מפני זה היה להם תקון שלא יעברו אותה קודם ר"ה שמא ישכחו העם ויבאו לזלזל בחמץ בפסח ובמועדות והתנו שאם עברוה לא תהא מעוברת עד שיחזרו ויגלה חשבונם לעם בזמנו וכך אמרו חשובי מחשבינן גלויי לא מגלינן, אבל כיון שראה החכם הנזכר בזמנו ביטול המועדות לגמרי אם לא יעשה הקבוע ההוא וראה תיקון הכל בחשבון הזה אין מקדים ואין מאחר ושהדבר יותר מוסכם ומקובל על העם בדעתם המועדות בקביעות מאין שבוש ושנוי עמד וקדש חדשים ועבר השנים כולם לפי החשבון בב"ד ההוא הסמוך ובארץ הנבחרת כראוי. ואני סבור שאין קדוש החודש מעכב ולא הצריכו חכמים לומר מקודש מקודש אלא שהוא מצוה או לפרסומי מילתא בעלמא אבל מכיון שהסכימה דעת ב"ד שיהיה החדש הזה מלא או חסר קורא אני בו אשר תקראו אותם שהרי רבי אליעזר בר צדוק אומר (ר"ה כ"ד) בין מלא בין חסר אין מקדשים אותו שנאמר וקדשתם את שנת החמשים שנה שנים אתה מקדש ואין אתה מקדש חדשים ורבי אליעזר בר צדוק שהלכה כמותו אמר (שם) אם לא נראה בזמנו אין מקדשין אותו אלמא אין קדוש מעכב. וכן אמרו שמצוה לקדש ע"פ הראיה ואינו מעכב והוא כ"ש בעבור. ומה שאמרו (ב"ב קכ"א) מועדי ה' צריכין מומחין ומועדי ה' צריכין קדוש ב"ד זהו למצוה, א"נ צריכין ב"ד קאמר לחשוב בהן ולהסכים בהן אם מלאים אם חסרים ובשנים אם פשוטה או מעוברת וכן אמרו (ר"ה ז') שתא מעוברת בחושבנא תליא מילתא, ולפי כל זה נאמר שמשעה שהסכים ר' הלל הנשיא ובית דינו על החשבון הזה ותקן אותו לדורות בחדשים ובשנים קורא אני בהם אלה מועדי ה' אשר תקראו אותם ועל זה הענין הוא היום החדשים והמועדות עד יבוא ויורה צדק לנו:


originalText:
כתב הרב והמצוה רל"ה שנצטוינו בדין עבד כנעני והוא שנעבוד בו לעולם ושאין לו חירות אלא בשן ועין. לפי דעתי ששתים מצות הן, שנצטוינו שנעבוד בכנעני לעולם ולא נשחרר אותו בחנם, ונצטוינו עוד שאם נפיל את שנו או עינו יהיה בן חורין ומותר בבת ישראל, וכמו שהנישואין והגירושין שתי מצות כן אלו בשוה, אבל לא תעלה על דעתך באמרי שהיא מצוה שיהיה בעליו מצווה להוציאו לחירות אחרי השחיתו את עינו והפיל את שנו שהרי בעלי הקבלה אומרים שהוא קנס ואין מצות עשה קנס שאין לומר במה שנצטוינו מאת האל יתעלה לעשותו שיהיה קנס בשום פנים. אבל הענין הזה הוא דין מן הדינין שנצטוינו לשלם לעבד כנעני שחרור גופו בדמי עינו ושנו ומעת עמדו עם בעליו בב"ד ישחררו אותו בתשלומי הנזק ומ"מ מצוה בפני עצמה תמנה בכל הדינין שמנה הרב וכגון מצות הגירושין:


originalText:
כתב הרב והמצוה ה' שנמנענו מהשתחוות לע"ז והוא אמרו יתעלה לא תשתחוה להם ולא תעבדם, ואין הכוונה באיסור השתחואה בלבד, אמנם זכר דרך אחד מדרכי העבודה, וכמו כן נמנעה ההקרבה וההקטרה [כו'. ההקרבה וההקטרה אינן] למדות מלאו דהשתחואה אלא כמו שאמרו סנהדרין (ס':) יצאה השתחואה לידון בעצמה יצאה זביחה ללמד על הכלל כלו, כלומר שאין במשמע לא תעבדם המגפף והמנשק בשלא כדרכה אע"פ שהוא דבר כבוד אבל יכנסו בו העבודות שהן עבודת פנים ובהשתחואות לאוין רבים דרשו אותם כלומר בה בעצמה אמרו (שם ס"ג) שלש השתחואות בעבודה זרה למה אחת לדרכה ואחת שלא כדרכה ואחת לחלק. והוא לשון המכילתא שהזכיר הרב לא תשתחוה להם ולא תעבדם לחייב על העבודה בפני עצמה ועל השתחויה בפני עצמה כי העבודה כוללת כל העבודה שבפנים והשתחויה מלמדת עלעצמה, ובחבורו הגדול נזכר ותקן כך. והנה ראוי הרב לפי דעתו במנין המצות למנות לאו דהשתחויה ולאו דשאר עבודות שתים ר"ל לא תשתחוה להם אחד ולא תעבדם לאו אחר, וראוי גם כן שנמנה לאו בפני עצמו מגפף ומנשק שלא כדרכה שהוא אינו בכלל אלו ואין בו מיתה וכיון שנתיחד לעצמו בלאו ובעונש ראוי הוא לימנות בפני עצמו ואם כן יהיה המנין בע"ז ארבע מצות שהרב מונה ארבע עבודות בשלא כדרכה אחת ושאר עבודות כדרכה. ועוד הנה לדבריו בפסוק לא יהיה לך אלהים אחרים על פני ארבע מצות. מניעה מהאמין האלהות לזולתו, ומניעה מעשיית הצלמים אע"פ שלא עבדם והוא למלקות, ומניעה מהשתחוות לכל ע"ז, ומניעה מכל עבודה כדרכה. וכבר ביארו החכמים ששמעו מפי משה מצות מנין תור"ה בגימטריא באמרו תורה צוה לנו משה ושתי מצות ששמעו מפי הגבורה השלימו תרי"ג והרב כותב זה כמה פעמים ואינו נזכר. ועוד שהרי הסכימה דעתו לומר כי דבור אנכי ה' אלהיך מצות עשה ואם כן נמצאו מפי משה תר"ח ומפי הגבורה חמש וזה טעות מתפרסם. והטוב בעיני בזה הענין כולו שנמנה אנכי ה' אלהיך מצוה כדעת הרב, ויש לי ראיה בזה מדברי חכמים אמרו במכילתא מפני מה לא נאמרו עשרת הדברות מתחלת התורה, משלו משל למה הדבר דומה לאחד שנכנס למדינה אמר להם אמלוך עליכם אמרו כלום עשית לנו שתמלוך עלינו מה עשה בנה להם החומה הכניס להם אמת המים עשה להם מלחמות אמר להם אמלוך עליכם אמרו לו הן והן, כך הוציא הקב"ה את ישראל ממצרים קרע להם את הים הוריד להם את המן העלה להם את הבאר הגיז להם את השליו עשה להם מלחמת עמלק אמר להם אמלוך עליכם אמרו לו הן והן, רבי אומר להודיע שבחן של ישראל שכשעמדו כולן לפני הר סיני לקבל את התורה השוו כולן לב אחד לקבל מלכות שמים בשמחה. וקבלת המלכות הזה שקבלו בסיני הוא באמת מדבור אנכי. וכן ביארו עוד שם אמרו לא יהיה לך אלהים אחרים על פני למה נאמר לפי שהוא אומר אנכי ה' אלהיך, משל למלך שנכנס למדינה אמרו לו עבדיו גזור עלינו גזירות אמר להם לאו כשתקבלו מלכותי אגזור עליכם גזרותי שאם מלכותי אינן מקבלים היאך מקיימין גזרותי, כך אמר המקום לישראל אנכי ה' אלהיך לא יהיה לך אלהים אחרים על פני אני הוא שקבלתם מלכותי במצרים אמרו לו הן והן, כשם שקבלתם מלכותי קבלו גזרותי לא יהיה לך, ר"ש בן יוחאי אומר הוא שנאמר להלן אני ה' אלהיכם כמעשה ארץ מצרים אני הוא שקבלתם מלכותי עליכם מסיני אמרו לו הן והן כשם שקבלתם מלכותי קבלו גזרותי, הרי שבארנו פעמים הרבה כי דבור אנכי הוא קבלת מלכותו כלומר האמונה באלהות, ואמרם שקבלתם עליכם במצרים הוא לומר שכבר האמינו באלהות במצרים מאמרו ויאמן העם ונאמר עוד ויאמינו בה', והאמונה ההיא הזכירם עתה וקבלו אותה עליהם ואמרו עליהם הן הן שהאמינו וקבלו עליהם להחזיק באמונה שיש אלוה נמצא והוא המוציא ממצרים כלומר החפץ היכול המחדש, א"כ דבר ברור הוא שדבור ראשון ראוי למנותו מצוה אחת והיא המצוה להאמין בעיקר, ונמנה לא יהיה לך אלהים אחרים הפסוק כולו מצות לא תעשה אחת שהיא מניעה בע"ז יזהיר שלא נודה אלהות לזולתו כלשון ואנכי אהיה לכם לאלהים, את ה' האמרת היום להיות לכם לאלהים, יכלול מניעה בע"ז מהמקבלו עליו באלוה והמשתחוה והעובד כענין ששנינו (סנהדרין ס':) העובד ע"ז אחד העובד ואחד המשתחוה והמזבח והמקטר והמקבלו עליו באלוה והאומר לו אלי אתה, ואיננו לאו בעשיית הצלמים כנראה מפשט הברייתא השנויה במכילתא אבל כולן לאוין בעבודת אלילים עצמה כלומר בעובד אותה אמר לא יהיה לך אלהים מכל צבא השמים לקבלו באלהים ולומר לאחד מהם אלי אתה ולא תעשה לך פסל וכל תמונה ולא תשתחוה להם וגם לא תעבדם. וכן בכל מקום יתפוס בעבודת אלילים כלשון הזה פן תשחיתון ועשיתם לכם פסל תמונת כל ואין הכונה בעשייתן אלא בעבודתם והקבלה באלהות שלהם. וכבר הזכירו בגמרא בזה שתי סברות אם הוא בעשיה אם לא, אמרו בגמרא ר"ה (דף כ"ד:) וכן בגמרא ע"ז (דף מ"ג:) בעשיית הצורות שבמדור התחתון מי שרי והא תניא אשר בשמים לרבות חמה ולבנה כוכבים ומזלות ממעל לרבות מלאכי השרת והיה סבור כי הוא איסור בעשיית הצורות אפילו לנוי ונדחה זה ואמרו כי תניא ההיא לעבדם אי לעבדם אפי' שלשול קטן נמי אין הכי נמי ומסיפיה דקרא נפקא אשר בארץ לרבות ימים ונהרות הרים וגבעות, מתחת לרבות שלשול קטן, ורצונם בלעבדם שיאסר הכתוב עבודת כל אלו וקבלתם באלוה ולא אמר כי תניא ההיא בעושה ע"מ לעבדם. ובפרק ד' מיתות (דף נ"ו:) אמרו בבני נח אלהים זו ע"ז, וכן הוא אומר לא יהיה לך אלהים אחרים, וזו הגזרה שוה בעובד היא שאילו נכרי שעשה ע"ז ולא השתחוה לה רבה פוטרו שם בגמרא, ואני אומר שזה דעת החכמים בסיפרא והלשון שם כך הוא ואלהי מסכה לא תעשו לכם יכול יעשו להם אחרים ת"ל לא לכם, אי לא לכם יכול הן יעשו לאחרים ת"ל לא תעשו (ס"א ולא לאחרים) מכאן אמרו העושה ע"ז לעצמו עובר משום ב' אזהרות, משום לא תעשו ומשום לא לכם, ר' יוסי אומר משום ג', משום לא תעשו, ומשום לא לכם, ומשום לא יהיה לך, הנה לדעת ר' יוסי לא יהיה לך אזהרה בעושה הצלמים והוא כלשון ונחלה לא יהיה לך שהוא בקנין הנכסים והוא דעת הברייתא השנויה במכילתא כפי משמעה, ולדעת ת"ק אינו כן אבל יהיה מניעה מהודות האלהות לזולתו יתעלה מלשון והיה ה' לי לאלהים והלכה היא כת"ק, ופשט דבריהם בכל מקום כך הוא אמרו בהגדה בפרק הניזקין (דף נ"ז:) אתיוה לקמא אמרו ליה פלח לצלמא אמר כתוב בתורה לא יהיה לך אלהים אחרים על פני אפקוה וקטלוה וכן אונקלוס תרגם לא יהיה לך אלה אחרן בר מיני. ודע כי בכל מקום שאמר בכתוב אלהים אחרים הכונה בו אלהים אחרים זולתי השם הנכבד, ולכן יתפוס זה הלשון בקבלת האלהות או בעבודה לו, כי יאמר לא תקבלו עליכם אלוה בלתי לה' לבדו אבל כשידבר בעשייה לא יאמר בכתוב אחרים וחלילה, אבל המניעה בצלמים וקיומם הוא מפסוק אל תפנו אל האלילים ואלהי מסכה לא תעשו לכם כמו שהזכירו בספרא וכן מפסוק ופסל ומצבה לא תקימו לכם, ואמרו שם בספרא ופסל ומצבה מה פסל עשיתו פסלתו אף מצבה עשיתה פסלתה מה מצבה בל תקימו אף פסל בל תקימו, כלומר שיעבור עליו בקיומו בלא עשייה כגון שעשו לו אחרים ועכשיו ימנה במצוה כל עובד ע"ז שבמיתה לאו אחד, אבל מגפף ומנשק בשלא כדרכה שהוא דין מיוחד ימנה לעצמו כמו שאנו מונין נודר בשמה ומקיים בשמה, וכבר הזכרתי דעת בעל ההלכות והאמת יורה דרכו:


originalText:
כתב הרב והמצוה התשיעית שנמנענו מעשות הידעוני והמניעה בזה אל תפנו אל האובות ואל הידעונים ואל תחשוב שזהו לאו שבכללות שכבר הפרישם כשזכר העונש. ואני חושב בודאי שהוא לאו שבכללות ממאמרם בגמ' סנהדרין (דף ס"ה) ובכריתות (דף ג') מ"ש הכא דתני ידעוני ומ"ש הכא דלא תני ידעוני אמר רבי יוחנן הואיל ושניהם בלאו אחד נאמרו, ריש לקיש אמר הואיל ואין בו מעשה, וריש לקיש מ"ט לא אמר כרבי יוחנן אמר רב פפא חלוקין הן במיתה ורבי יוחנן חלוקה דלאו שמה חלוקה דמיתה לא שמה חלוקה והלכה היא כרבי יוחנן, ואמנם אנחנו לפי מניננו במצוה אין לנו קפידא בזה:


originalText:
כתב הרב והמצוה נ"ח שנמנענו מלפחד מהאויבים בשעת מלחמה והוא אמרו לא תערוץ מפניהם וכפל המניעה לא תיראום ויכפלו שוטרי העם זה הענין, וזו הבטחה לא מצוה ואם מניעה היא לא יוסיפו השוטרים ויאמרו מי האיש הירא ורך הלבב שעובר הלאו יפרסם חטאו ויחזור:


originalText:
כתב הרב המצוה ס"ט שימנע הכהן בעל מום מהכנס בהיכל בכללו, כלומר המזבח ובין האולם ולמזבח והאולם וההיכל, והוא אמרו יתעלה אך אל הפרוכת לא יבא ואל המזבח לא יגש וכבר נתבאר בפרק ראשון מטהרות שמבין האולם ולמזבח עם כל ההיכל הוא אסור להכנס בו כל בעלי מומין ופרועי ראש, וכבר נתבאר עוד בספרא ששני לאוין אלה שהם אל הפרוכת לא יבא ואל המזבח לא יגש לא יספיק אחד מהם בלתי האחר ושניהם יחד להשלים הדין בענין אחד. וכל זה איננו נכון שלא ימנה אל המזבח לא יגש אלא שלא יעבוד עבודה והוא אמרו (ויקרא כ"א) ולא יחלל את מקדשי לומר שאם עבד חלל ומה טעם לא יגש משום לא יחלל, וכן בכל מקום שכתוב גישת המזבח הוא לעבודה כענין או בגשתם אל המזבח לשרת להקטיר אשה לה'. ואמרו יתברך אך אל הפרכת לא יבוא אסר עליו הזאות שעל הפרוכת ואל המזבח לא יגש אסר העבודות כולן שעל המזבח ושניהם הוצרכו כמתבאר בספרא, וכן פירש"י ז"ל בפירוש התורה. ובביאור אמרו בספרי בפסוק ואתה ובניך אתך תשמרו את כהונתכם לכל דבר המזבח ולמבית לפרוכת וגו' והזר הקרב יומת לעבודה אתה אומר לעבודה או אינו אלא לעבודה ושלא לעבודה אמרת ומה בעל מום שלא ענש בו מיתה לא ענש בו אלא עבודה זר שענש בו מיתה דין הוא שלא יענש בו אלא לעבודה הא מה תלמוד לומר והזר הקרב יומת לעבודה, והרי זה מבואר. ומה ששנינו במסכת כלים שאין נכנסין מבין האולם ולמזבח מעלה מדבריהם. וכבר אמרו בגמרא סוכה (דף מ"ד) כהנים בעלי מומין נכנסין בין האולם ולמזבח כדי לצאת בערבה שהתירו להם איסור כניסה של דבריהם משום מצות הערבה. וכן לתקון הבנין נכנסין לשם אפי' לוים וישראלים כמו שנתפרש בפ' בתרא של עירובין (דף ק"ה), ומה שאמרו בספרא יכול לא יכנס לעשות רקיעות תלמוד לומר אך בא להוציא כל כניסה שלא לעבודה ותפס לו המותרות שאילו נכנס אל הפרוכת שלא לצורך היה חייב משום ביאה ריקנית שאסר מאל יבא בכל עת אל הקדש, וכך נראה לי עוד מלשונם שלא אסרו עליו אלא המקום הנקרא בין האולם ולמזבח עשרים ושתים אמה בעזרת הכהנים הוא בלשון ששנינו (מדות פ"ה) המזבח ל"ב בין האולם ולמזבח כ"ב ואילו היו מן הכתוב הזה היתה המניעה (ס"א מכנגד המזבח) עצמו נ"ד אמה לפני ההיכל אלא שהם מעלות. וכל דלהדי מזבח כיון דאיכא מזבח אית ליה הכרה, גם זו שלא כדברי הרב שאסר בכניסת המזבח ובין האולם ולמזבח וההיכל, והנה נחסר הלאו הזה מן המנין שהוא בכלל בעל מום שעבד:


originalText:
כתב הרב המצוה ע"א שימנע בעל מום עובר מן העבודה כל זמן שהמום ההוא יהיה בו ולשון ספרא אין לי אלא מום קבוע מום עובר מנין ת"ל כל איש אשר בו מום לא יקרב. ואני אומר שהמניעה הזו עם הקודמת לה מצות לא תעשה אחת והוא שמנעו הכתובים כל בעל מום מן העבודה בארו שכל המומים במניעה הזאת ושניהם יחד להשלים הדין בענין הזה כמאמר הרב בלאוין סי' ס"ט שאמר אך אל הפרוכת לא יבא ואל המזבח לא יגש, ואם כדעתו זאת ימנה עוד מניעות רבות כזה שכך אמרו עוד בספרא אשר יהיה בו מום אין לי אלא שהיה בו מום לאחר הדבור כזיבה ונגעים היה בו מום לפני הדבור מנין ת"ל אשר בו מום, אבל הכל לתשלום הענין:


originalText:
כתב הרב והמצוה ע"ג שנמנענו מלהכנס למקדש או לדון בדבר מדיני התורה ואנחנו שכורים והוא אמרו יתעלה יין ושכר אל תשת וגו' ולשון התלמוד שתה רביעית אל יורה ויש בעונש מניעה זו הפרש והוא ששתויי יין במיתה ושאר המשכרים חייב מלקות לבד וכל מי שדן והוא שתוי עובר על לאו בין שהוא שתוי יין או שאר משכרין בהוראה עובר לאו ואם כן יתחייב מלקות. וראיתי לו בחבורו הגדול שלא מנה בכלל הלוקין אלא שתוי יין שנכנס למקדש, וכן בכאן חייב על שאר המשכרים בעבודה מלקות ועל ההוראה אמר עובר על לאו ולא הזכיר בו מלקות, וקשה מזו שחייב בין בעבודה מיתה ובשאר המשכרים מלקות והביא אותו מלשון ספרא, ובתלמוד נתברר שזה אינו הלכה אבל הם דברי יחיד שהוא רבי יהודה ועל הכלל המסור לנו מהם סתם ספרא רבי יהודה וזה מפורש בגמרא כריתות בפרק שני (דף י"ג:) יין אל תשת יכול אפילו כל שהוא אפילו מגיתו ת"ל שכר אין אסור אלא כדי לשכר וכמה כדי לשכר רביעית יין בן מ' יום א"כ מה ת"ל יין לומר לך שמוזהרין עליו כל שהוא ומוזהרין עליו מגתו, ר' יהודה אומר יין אין לי אלא יין שאר משכרין מנין תלמוד לומר ושכר אם כן מה ת"ל יין על היין במיתה ועל שאר המשכרים באזהרה רבי אליעזר אומר יין אל תשת ושכר אל תשת שלא תשתהו כדרך שכרותו הא אם הפסיק בו או שנתן לתוכו מים כל שהוא פטור במאי קא מיפלגי ת"ק סבר גמרינן שכר שכר מנזיר ור"י לא יליף ור' אליעזר מאי שכר מידי דהוא משכר. הרי לדעת תנא קמא אינו חייב אלא על היין לא על שאר המשכרים כלל כמו הנזיר אבל על שיעור הראוי לשכר חייב אפילו שתאו מזוג ור' אליעזר סובר ג"כ שאינו חייב על שאר המשכרים כלל וגם על היין אלא כדרך השכרות אבל במזוג או במפסיק לא. וכבר פסקו הלכה כרבי אליעזר ושבחו אותו על המאמר הזה ואמר רב הלכה כר' אליעזר וקרי רב עליה דרבי אליעזר טובינא דחכימי, ושם אמרו עוד כמאן אזלא הא דתניא אכל דבילה קעילית ושתה דבש או חלב ונכנס למקדש ושמש לוקה את הארבעים כמאן כר' יהודה. וכן מה שאמר הרב ויש בעונש מניעה זו הפרש ששתויי יין אין להם להכנס מבין האולם ולמזבח עם כל ההיכל ואם נכנס חייב מלקות ואם עבד והוא שתוי הוא חייב מיתה בידי שמים, גם זו אזהרה שהוא מזכיר לשתוי בלא עבודה אזהרה בלא מיתה לא ידעתי לה מקום שזה הכתוב יין ושכר אל תשת אתה ובניך אתך בבאכם אל אהל מועד אם הוא אמור אפילו בביאה ריקנית ר"ל אפילו שלא יעבוד אם כן חייב הוא עליה מיתה שנאמר ולא תמותו ואם הוא בביאת עבודה לבד ביאה בלא עבודה מנין תצא לנו האזהרה אבל ר' יהודה שחלק בין יין ושכר לפי שהכתוב על שניהם הוא אומר אל תשת ועל החמור שבהם ולא תמותו מדפירש רחמנא יין אבל ביאה ריקנית וביאת עבודה לא הוזכרו שתיהן. והנה הרב תופש לו זו השיטה גם בפרועי הראש וקרועי בגדים כתב במאמר הזה במצוה קס"ג בענין פרועי ראש והעובר על מניעה זו במיתה, כלומר ששמש והוא פרוע ראש ובכלל אלו שבמיתה פרועי ראש לפי אמרו ולא תמותו, אך כשיכנס במקדש והוא פרוע ראש ולא עבד באזהרה לא במיתה, וכן כתב בקרועי בגדים. וגם שם לא נתבררו דבריו מנין לו אזהרה בכניסה בלא עבודה מאחר שכתוב ראשיכם אל תפרעו ובגדיכם לא תפרומו אינו אלא בשעת עבודה לאמרו יתעלה ולא תמותו כי הכתוב בכהן גדול את ראשו לא יפרע ובגדיו לא יפרום אומר הרב שהוא תוספת בו שאפילו שלא בשעת כניסה למקדש לא הותר לו שיקרע על מת שימות לו ובשביל זה התוספת כפל מניעה זו בכהן גדול א"כ הכניסה בכהן הדיוט שלא בשעת עבודה שתהא בלאו מנין. וראיתי בחבורו הגדול הל' ביאת מקדש פ"א שהיא סברא עלתה בדעתו של הרב כתב יראה לי שכל כהן הכשר לעבודה אם נכנס מן המזבח ולפנים והוא שתוי יין או שאר המשכרים או פרוע ראש או קרוע בגדים כדרך שקורעים על המתים אע"פ שלא עבד עבודה הרי זה לוקה הואיל והוא ראוי לעבודה ונכנס בשעת עבודה מנוול ככה והרי זה מוזהר שלא יכנס, וגם זה לא פירש אזהרה זו מהיכן. והנה מדבריו מה שאמרו בספרא ומנין שאינו חייב אלא בשעת עבודה תלמוד לומר אתה ובניך אתך ירצו בשעת עבודה ביום בשעה שהעבודה כשרה וחייב מלקות קאמר. ומן הדומה בעיני שכל זה טעות אבל הלאוין בין בכהן גדול בין בכהן הדיוט אינם אלא מניעות שלא יעשו עבודה שתויי יין ולא פרועי ראש וכלם במיתה שבכולם כתוב ולא תמותו. וזהו מה ששנינו שם בסיפרא שאינו אלא בשעת העבודה כלומר אם עבד שתוי יין או פרוע ראש. והראיה לזה ששנו שם רבי אומר נאמר כאן בבואכם אל אהל מועד ונאמר שם בבואם אל אהל מועד מה בבואם האמור להלן עשה את היציאה כביאה ואת המזבח כאהל מועד ואינו חייב אלא בשעת העבודה אף בבואכם אל אהל מועד האמור כאן עשה את היציאה כביאה ולמזבח כאהל מועד ולא יהא חייב אלא בשעת העבודה, ופירוש זה שהם למדו גזירה שוה מרחוץ ידים שאמרו בו יתברך(שמות ל') בבואם אל אהל מועד ירחצו מים ולא ימותו ושם עשה את המזבח כאהל מועד שנאמר בו או בגשתם אל המזבח, וכן עשה שם יציאה כביאה שאם נגע בפנים בדבר שצריך אחריו רחיצת ידים או שישן מעט או הסיח דעתו צריך הוא לקדש שם מאמרו יתעלה פעם אחרת בלא הזכרת ביאה אחרי הזכירו בגשתם אל המזבח ורחצו ידיהם ורגליהם ולא ימותו ואף ביין אם שתה בפנים חייב מיתה כבחוץ, ועוד למדו שאין שתוי יין חייב אלא בשעת עבודה כמו המצוה האמורה ברחיצת ידים, והמצוה ההיא שירחץ ידיו ורגליו מן הכיור כשיעבוד לא על ביאה בלא עבודה כלל שנאמר או בגשתם אל המזבח לשרת להקטיר אשה לה', וכן בענין מחוסר בגדים נאמר עוד בלשון הזה (שם כ"ח) והיה על אהרן ועל בניו בבואם אל אהל מועד או בגשתם אל המזבח לשרת בקודש ולא ישאו עון ומתו, וגם זה דבר ברור הוא שאינו אלא בעובדו חסר בגדים ואין בביאה ריקנית שם בלא בגדים שום אזהרה מזה וא"כ כל מה שלמדו משם שהוא בשעת עבודה ירצה בו כשהוא עובד ואין ההקפדה בשעות אלא בעבודה ממש ובכל מקום שהוזכר הלשון הזה בשעת העבודה הוא בשעה שעושה אותה ממש ולא בזמן שלה כאמרם (כלים פ"א) שאין כ"ג נכנס בבית קדשי קדשים אלא ביוה"כ בשעת העבודה ופורשים בין האולם ולמזבח בשעת הקטרה, וכן חמץ בשעת שחיטה ורבות כך, וכן מה שאמרו (ויקרא י') ומפתח אהל מועד לא תצאו ולא תמותו שאינו אלא בשעת עבודה גם כן לומר שאם היה כהן מניח העבודה ויוצא ומבטל עבודתו חייב מיתה שכבר חלל העבודה. והלשון ששנו בספרא אתה ובניך אתך מה אתה כשר אף בניך כשרים יצאו חללים ובעלי מומין בא להוציא מכלל אזהרה זו חללים ובעלי מומין שתויי יין שאין בהם חיוב מיתה מחמת היין מפני שהעבודה מחוללת היא ועל העבודה מפני המום אינה במיתה וכל שכן חלל, וראה הרב משנתנו בפרק ראשון של כלים ששנינו בין אולם ולמזבח מקודש ממנו שאין בעלי מומין ופרועי ראש נכנסין לשם, ההיכל מקודש ממנו שאין נכנסין לשם שלא רחוץ ידים ורגלים ואינו אלא מעלות דרבנן, תדע שהרי עשאום שהן מעלות ואילו לדין תורה שתוי יין ופרועי ראש ושלא רחוץ ידים ורגלים למדין הן בגזרה שוה זה מזה. ובגמרא יומא בפרק טרף בקלפי (דף מ"ד:) נחלקו מהם שאמרו מעלות דאורייתא והכי גמירי להו ומהם אומרים מעלות דרבנן לומר שהקדושות ששנו חכמים עזרה ובין האולם והיכל ובית קדשי הקדשים הלכה הם או מדבריהם דמן התורה כולן קדושה אחת אבל בחומרת הנכנסין הללו לדברי הכל מעלה של דברים היא והרבה מעלות של דבריהם נשנו שם דקתני החיל מקודש ממנו שאין עכו"ם וטמאי מתים נכנסין לשם, ומן התורה נכנס אפי' למחנה לויה כמו שנתבאר בגמרא סוטה (דף ב':) וקתני עזרת נשים מקודשת ממנו שאין טבול יום נכנס לשם ואין חייבין עליה חטאת והוא גזירה מדבריהם כמו שדרשו בגמרא יבמות (דף ז':) החצר החדשה שחדשו בה דברים ואמרו טבול יום אל יכנס למחנה לויה, וכן גזרו עוד מדבריהם שמא יצטרכו לעבוד כמו ששנינו (תענית דף ט"ו:) אנשי משמר מותרין לשתות יין בלילות אבל לא בימים אנשי בית אב לא ביום ולא בלילה ומפני מה אמרו ביום שמא תכבד העבודה על אנשי בית אב ויבואו ויסייעו אותם לא מפני שמא יכנסו למקדש שאינן באזהרה בזה מן התורה. והנלמד מכל זה כי כהן הדיוט לא הוזהר לעולם אלא על הטומאה ברחוקים אבל על היין ועל פריעת הראש והפירום לא הוזהר אלא שלא יעבוד כן ויתחייב מיתה והוזהר גם כן במיתה שלא יניח העבודה ויצא ובא בכהן גדול הכפל לתוספת שהיא לא יפרע ולא יפרום על המת לעולם ולא יטמא אפילו לקרובים ואמר בו ומן המקדש לא יצא ולא יחלל שלא יניח העבודה ויצא בשעה שמת לו המת שהוא מותר לו לעבוד כשהוא אונן ואם יניח העבודה יתחייב מיתה כחיוב כל כהן המניח אותה ויצא בחנם. ועוד אני אומר כי המניעות האלו מן היין בעבודה ובהוראה לא ימנו מצוה אחת כדברי הרב אבל נמנות בחשבון שתי מצות שהם שני ענינים חלוקים אין להם דמיון זה בזה ודין שניהם בעונשין איננו שוה, ואולי יחשוב הרב שהוא לאו שבכללות כאלו אמר יין ושכר אל תשת בבואכם אל אהל מועד ובהורות את בני ישראל ויהיו נמנין לו אחד מהסכמתו בלאוין שבכללות כמו שבא לו בעיקר התשיעי, אבל זה איננו כן שכבר נפסק הענין בעונש שכתב ולא תמותו שאינו בהוראה ובפסוק ולהבדיל בין הקודש וגו'. ועל דעתי עוד חכמים בהוראתם אינם בלאו אלא בעשה שצוה הכתוב אחר אזהרתו מן היין בבואם אל אהל מועד להורות את בני ישראל את כל החוקים ולא בהיותם שכורים ולאו הבא מכלל עשה עשה הוא, וכן להורות ביום הטמא וביום הטהור מצוה שיורו בימי הצרעת כפי התורה בהסגר ובהחלט והכתוב הקודם לזה ולהבדיל בין הקודש ובין החול ג"כ מצוה והבדילו בין הקודש ובין החול עבודה בין קדושה למחוללת וכן להבדיל בין הטמא ובין הטהור ובין החיה הנאכלת שוה עם והבדלתם בין הבהמה הטמאה לטהורה וכולה מצות לא מניעות. וזהו מאמרם בספרא אתה ובניך במיתה ואין ישראל בהוראתם במיתה ולא אמרו בלשון המורגל להם ואין ישראל בהוראתם במיתה אלא באזהרה:


originalText:
כתב הרב והמצוה צ"ה היא שנמנענו מהקריב בעל מום עובר והוא אמרו יתעלה במשנה תורה לא תזבח לה' אלהיך שור ושה אשר יהיה בו מום נתבאר בספרי שבבעל מום עובר הכתוב מדבר. וגם בזה אני אומר שהמניעה במום קבוע ועובר לאו אחד תמנה שהכתוב מרבה והולך עד שאסר כל מום בין קבוע בין עובר וגם מלאו הראשון נתרבו. וכך אמר בספרא וישנו בו בגמרת תמורה אשר בו מום אין לי אלא מום קבוע מום עובר מנין ת"ל כל אשר בו מום בשניהם עובר בכל חמשה שמות הללו ונאמרו הכתובים להשלים האיסור, ולא אמרו בספרי בפסוק לא תזבח לה' אלהיך שור או שה אשר יהיה בו מום שבא לבעל מום עובר בלבד אלא גם שם נתרבה הכל וזה מאמרם שם אין לי אלא תם ונעשה בעל מום ממעי אמו מנין ת"ל כל דבר רע מנין בעל גרב ובעל יבלת ובעל חזזית ת"ל מום כל דבר רע מנין לזקן וחולה ומזוהם ת"ל שור או שה כל דבר רע מנין לקדשים ששחטן חוץ לזמנן וחוץ למקומן שעובר בלאו ת"ל דבר שתלוי בדבור מנין לרובע ונרבע ומוקצה שעובר ת"ל תועבת ה' מנין לאתנן ומחיר כלאים וטריפה ויוצא דופן ת"ל כי תועבת ע"כ:


originalText:
כתב הרב והמצוה צ"ח שנמנענו מהקריב שאור או דבש לגבי המזבח והוא אמרו יתעלה כי כל שאור וכל דבש לא תקטירו ממנו אשה, וכבר נכפלה המניעה מזה הענין בלשון אחר ואמר כל המנחה אשר תקריבו לה' לא תעשה חמץ, וכבר ביארנו בעיקר התשיעי כי כל מי שיקטיר שאור או דבש לוקה אחת ואינו לוקה שתים בעבור היותו לאו שבכללות. ואין אני רואה בכאן לאו שבכללות בשום פנים. שהרי החמץ יש בו לאו בפני עצמו אשר תקריבו לה' לא תעשה חמץ והרי לוקין עליו אחת וא"כ השני שהוא לאו של דבש לאו מיוחד הוא שלא בא אלא לאסור דבש ואפילו תחשוב אותו לאו שבכללות לוקה הוא עליו אחת ואם כן כבר חייבנוהו שתים, והנה הרב הביא מאמרם בפ"א של כריתות (דף ה') אימא קלי דמייתר נחייב חדא אכלהון נחייב חדא כלומר שילקה בלחם וקלי וכרמל שתים לא שלש כמו שאמרתם אם כן נכתוב רחמנא קלי לחם וכרמל אמאי כתביה לקלי באמצע הכי קאמר לחם בקלי נחייב וכרמל נחייב בקלי, וביאור זה שהקלי המיותר לוקה עליו בפני עצמו ואחר שהוא פרט לא נשאר בכאן כלל שהלחם והכרמל שאתה אומר שיהיו לאו שבכללות ולא ילקה עליהם אלא אחת כבר הפסיק בקלי שלוקה עליו בפני עצמו, וכל שכן בכאן שכיון שלוקה על החמץ אחת שיש לו לאו בפני עצמו הדבש אינו לאו שבכללות ועל כל פנים לוקה עליו ונמצא מכל מקום לוקה שתים. ומה שאמר בחמישי ממנחות (דף צ"ח:) בענין המעלה משאור ומדבש רבא אמר אין לוקין על לאו שבכללות לא בא אלא לחלוק על מאמרו של אביי אבל על השאור ועל הדבש בפני עצמו לוקה הוא שתים לדברי הכל וזה דבר ברור לענין דין המלקות לא יחלוק בו כל מבין עם תלמיד. והנה הרב אמר במצוה ק"ע בלאו הכתוב לא יהיה לכהנים הלוים כל שבט לוי חלק ונחלה שהוא מונע שלא יהיה להם חלק בביזה ונחלה בארץ ולמה לא יראה הרב כן בזה, אבל במנין המצות לדעתנו כבר ביארנו שאין אנחנו תולין אותו במלקות כלל:


originalText:
כתב הרב והמצוה קצ"ד שנמנענו משתיית יין נסך וזה לא בא בו כתוב גלוי בביאור, אמנם אמרו בע"ז אשר חלב זבחימו יאכלו ישתו יין נסיכם מה זבח אסור אף יין אסור ואתה ידעת שהוא אסור בהנאה ולוקין עליו כמו שנודע בכל התלמוד, וכתב הראיה על היות יין נסך מאיסורי דאורייתא ושהוא ימנה מכלל לא תעשה אמרם בגמרא ע"ז כל איסורין שבתורה בין במינם בין שלא במינם בנותן טעם חוץ מטבל ויין נסך דבמינן במשהו וזאת ראיה ברורה שיין נסך מאיסורין שבתורה. ולא הבנתי ברור הראיה הזו שהרי אפילו סתם יינם במשהו ומאמרם זה חוץ מטבל ויין נסך יכלול אפילו סתם יינן אף על פי שאמרו בו בביאור שהוא מדבריהם, וכמה פעמים בגמרא קורין סתם יינן לבדו יין נסך כאמרם שאני יין נסך דאחמירו ביה רבנן ואמרם (ע"ז ל"ד) וכי תימא חמץ דאורייתא יין נסך דרבנן כל דתקון רבנן כעין דאורייתא תקון. וברוב המקומות לשון יין נסך כולל המתנסך לע"ז וסתם יינם ובכאן נמי שניהם בכלל מאמרם במשהו וכך שנויה בתוספתא קדח במניקה ונפלה ממנו טפה כל שהוא אסורה מפני שטפה של יין נסך אסורה ואוסרת בכל שהוא, וכ"כ הרב בעצמו בחבורו הגדול. אולי חשב בכאן לומר שאם לא היה ליין נסך עיקר מן התורה כלל לא גזרו בהם בחומר הזה אבל מפני שהמתנסך לע"ז הוא מן התורה החמירו בכולם. וגם זה אינו שע"ז ומשמשיה ותקרובת שלה כגון בשר של זבח ע"ז כולם במינן במשהו, ואפשר שגזרו על היין משום תקרובת ע"ז דאורייתא ומשום לתא דכל שאר איסורי ע"ז. ומה שאמר הרב מן הלשון השנוי בספרי והוא בגמרא סנהדרין בפרק חלק (דף ק"י) צרצור מלא יין אצלה מיין העמוני ועדיין לא נאסר יין של עכו"ם לישראל ומאמרם עדיין לא נאסר יין יש ראיה שאח"כ נאסר בלא ספק. זה ודאי טעות לפי שעל סתם יינן נאמרו הדברים שהיין המונח אצלם מיין העמוני סתם יינם היה לא יין שנתנסך ממש לע"ז ולפיכך קראוהו יין של עכו"ם ובתחלה לא היו מפתות בשתייה אלא בדברים המותרים והמורגלים להם שאין בהם שמץ ע"ז ואיסור שלא היה שומע לה עד שהיה היין בוער בהם ולוקח לבם לזנות ולפיכך הוצרכו לומר שעדיין לא נאסר, ובמדרש ר' תנחומא בארו עוד זה ואמרו אין אתם רוצים לאכול מזבחותינו ומבשולנו הרי לכם עגלים ותרנגולין שחטו כמצותיכם ואכלו מיד משקהו היין ובוער בו השטן והיה נשטה אחריה. ואילו יתפרש ביין נסך ממש יהיה הפך מדברי הרב ותהיה משם ראיה שאין איסורו מן התורה שכל התורה כלה כבר נאמרה למשה בסיני וכמו שאמרו כל התורה כולה נאמרו כללותיה ופרטיה ודקדוקיה מסיני, ואם יאמרו מפני שהיקש ישתו יין נסיכם הוא אחרי כן בשירת האזינו זה דבר שאינו ראוי לשמעו, ובראשון של שחיטת חולין (דף ד':) אמרו כן על יהושפט שהיה נהנה מסעודת אחאב הכי השתא בשלמא שתייה סתם יינם הוא ועדיין לא נאסר סתם יינם של עכו"ם אבל אכילה מומר לע"ז הוי מומר לכל התורה, וכך הזהירו בפרקי ר"א הגדול שעל המעשה הזה התחילו באיסור סתם יינם ומתחלה אמרו ר"א המודעי אומר עמד פנחס והחרים על ישראל בסוד שם המפורש ובכתב הנכתב על הלוחות ובחרם ב"ד העליון ובחרם ב"ד התחתון שלא ישתה אדם מישראל מיינם של עכו"ם כי אם מרפס רגליהם אבל עם כל זה לא פשט איסורו בכל ישראל עד שבא דניאל וגזר ותלמידי שמאי והלל והשלימו איסור בשתייה ובהנאה כיין שנתנסך ממש, והתימה מדברי הרב שהוא ז"ל ביאר במצות ל"ת כ"ה שכל מה שהוא מע"ז מגוף הע"ז ומבתיה שהם משמשין של ע"ז ומכל מה שיתייחס אליה שהוא תקרובת שלה הכל אסור בהנאה, והוא בלאוין של ולא תביא תועבה אל ביתך ובלאו דלא ידבק בידך מאומה מן החרם, וא"כ למה יבקש ביין נסך לאו אחר מהיקשא. ובחיבורו הגדול כתב במצוה כ"ה שלא ליהנות בע"ז ובכל משמשיה ובתקרובת שלה וביין שנתנסך לה, שנאמר ולא תביא תועבה אל ביתך, וחזר וכתב מצוה קצ"ה שלא לשתות יין שנאמר ישתו יין נסיכם, ואם חשב להלקות השותה יין נסך מלקות בפני עצמו כענין שהזכיר במבשל בעצי אשרה, וכן הוא מחייב בכל הנהנה מגוף ע"ז ומשמשיה ותקרובת שתים, ואולי ירצה לחייב בשותה יין נסך שלש והלא לא פרט בו הכתוב לאו אלא שהקישו לזבח אשר חלב זבחימו יאכלו ישתו יין נסיכם, ועוד תימה גדול שהוא ז"ל טרח במאמר הזה ללמד על יין נסך שהוא אסור בשתייה מן הכתוב והוא אצלו בכלל תקרובת ע"ז שאסור אפילו בהנאת מה"ת, ועוד אצל הרב ריבוי הלאוין אינן מרבין מלקיות, ואצלו עוד ההיקש אינו נמנה מן התורה מן העיקר השני הבא בשעריו בתחלת המאמר הזה וכל אלה ענינים משתבשין. אבל ביאור הדבר הזה כך הוא שתקרובת ע"ז אסור הוא בהנאה מן התורה וזה נתבאר בגמרא בבא קמא בפרק מרובה (דף ע"א:) בסוגיית השוחט לע"ז משלם תשלומי ארבעה וחמשה ונתבאר עוד בשחיטת חולין בפ' השוחט (דף מ') השוחט חטאת בשבת בחוץ לע"ז חייב שלש חטאות, אינני צריך להאריך בביאור דבר זה כי ברור הוא לכל בקי בסוגיות ההן, והכתוב שמורה על זה האיסור דכתיב וזבחו לאלהיהם וקרא לך ואכלת מזבחו ואיסורו בהנאה למדו אותו (ע"ז כ"ט:) מדכתיב ויצמדו לבעל פעור ויאכלו זבחי מתים מה מת אסור בהנאה אף תקרובת ע"ז אסורה בהנאה ומת גופיה מנא לן אתיא שם שם מעגלה ערופה, וכן אמרו עוד בע"ז (דף נ') א"ר גידל א"ר חייא בר אבא אמר רב מנין לתקרובת ע"ז שאינה בטלה עולמית שנאמר ויצמדו לבעל פעור ויאכלו זבחי מתים מה מת אין לו בטלה עולמית אף תקרובת ע"ז אין לה בטלה עולמית, ועיקר איסורו בהנאה מזה הכתוב והוא דברי תורה כמו שלמדו בעיקר השני או שהוא גלויי מילתא בעלמא לפסוק וקרא לך ואכלת מזבחו שאיסורו אף להנאה, אבל משמשי ע"ז הם בלאו אחר דכתיב לא תחמוד כסף וזהב עליהם ולקחת לך וכמו שנתבאר ברביעי של ע"ז (דף נ"א:) עמהם דומיא דעליהם מה עליהם דבר של נוי אסור שאינו של נוי מותר והנהנה מהם לוקה מזה הלאו, אבל ע"ז בעצמה יש לה לאו אחר לא ידבק בידך מאומה מן החרם וכמו ששנינו (דף מ"ג:) ר' יוסי אומר שוחק וזורה אמר לו אף היא נעשית זבל ונאמר ולא ידבק בידך מאומה מן החרם ולילקי נמי משום ולא תביא תועבה אל ביתך, והנה הוא לוקה שמונים מאלו השני לאוין, אבל משמשין נראין הדברים שאינן בכלל ולא תביא תועבה אל ביתך שאילו היה כן ילקה עליהם שלש משום לא תחמוד כסף וזהב עליהם ומשום ולא תביא תועבה אל ביתך והיית חרם ומשום לא ידבק בידך מאומה מן החרם, אלא ע"ז בלבד היא שנקראת חרם דכתיב כי חרם הוא ולא משמשיה ותקרובת שלה, ומה ששנו במשנה לענין שבת (שבת דף צ') ר' יהודה אומר אף המוציא ממשמשי ע"ז כל שהוא שנאמר לא ידבק בידך מאומה מן החרם רצו משמשי ע"ז בכאן כל שמשתמשין בענינה והוא כל הנאסרין בה בהנאה גופה והתקרבות והנויין והמשמשין והביא ראיה ממה שנאמר באיסורה מאומה לומר דרחמנא אחשבה מדכתיב מאומה שכל הנאסרין שוים בדין הזה ואין הכונה שיהיו המשמשים בכלל לאוין אלה יתחייב מכולן מלקיות וזה שלא כמאמר הרב במצוה כ"ה. וכן המלקיות שהזכיר הרב ביין נסך ואמר אתה ידעת שהוא אסור בהנאה ולוקין עליו כמו שנודע בכל התלמוד, אנכי לא ידעתי מקום המלקות הזה ולא ראיתיו עד הנה בתלמוד בבלי או הירושלמי, אבל יתכן שילקה מן הכתוב שהזכרתי וקרא לך ואכלת מזבחו שענינו פן תכרות ברית ליושב הארץ וגו' וקרא לך ואכלת מזבחו והוא לשון מניעה ממה שמפורסם השמר פן ואל לא תעשה והזבח והיין והמתנסך לע"ז אחת הן כמו שאמר בכל מקום בתלמוד (סנהדרין ס"ב:) המזבח והמקטר והמנסך והמשתחוה, זבח וקטר ונסך והשתחוה, ושאלו וליחשוב נמי זורק ואמרו זורק היינו מנסך דכתיב בל אסיך נסכיהם מדם:


originalText:
כתב הרב והמצוה קצ"ה שנמנענו מהרבות באכילה ובשתיה בימי הנערות ובתנאים הנזכרים בבן סורר ומורה, והוא אמרו יתעלה לא תאכלו על הדם וביאור זה שבן סורר ומורה מכלל מחוייבי מיתת ב"ד א"כ אחר שדין זולל וסובא הוא בסקילה ידענו שמעשה זה נמנע ממנו על כל פנים ונשאל ונחקור על האזהרה כמו שהזכרנו בעקרנו לא ענש הכתוב אלא אם כן הזהיר ואע"פ שזה הלאו הוא לאו שבכללות כמו שביארנו בעיקר התשיעי איננו רחוק כי כשיהיה העונש מפורש איננו חושש על האזהרה אם היא מן הדין או לאו שבכללות, וכבר בארנו זה פעמים והקדמתי ממנו משלים. אלו דברי הרב. וכבר כתבתי בעיקר השני שההקדמה שהקדים נשברת ונפסדת וגם בזו עוד הפסד לפי שאכילה ראשונה של בן סורר ומורה אין עונשה מיתה אלא מלקות כמו שאמרו מתרין בו בפני שנים ומלקין אותו בפני שלשה חזר ונתקלקל נדון בעשרים ושלשה, אבל נאמר שאף אזהרת אכילה ראשונה בכלל לא תאכלו על הדם ששתי האכילות מביאות לשפוך דמו וגם בזו לא נחוש על האזהרה שתהיה מן לאו שבכללות מפני שעונשה מפורש למלקיות מן ויסרו אותו, כמו שאמרו (סנהדרין ע"א:) מלקות בבן סורר ומורה היכא כתיבא כדרבי אבהו דאמר רבי אבהו למדנו ויסרו מויסרו ויסרו מבן ובן מבן והיה אם בן הכות הרשע, ויהיה זה על הרב סתירה בדבריו שילקו אותו מזו הגזירה שוה לפי מה שבא לו בעיקר השני והראוי להעלות מזה שהאכילה הראשונה נמנעת וענשה מלקות והשיה ענשה מיתה והן שתי מניעות בחשבון המצות ונכללו בלא תאכלו על הדם והוא מה שאמרו בפרק ארבע מיתות (דף ס"ג) אזהרה לבן סורר ומורה מנין ת"ל לא תאכלו והיא אזהרה לשתי אכילות שלו ואם יהיה זה לאו שבכללות כמאמר הרב אין לחוש שגם שני העונשים בשתי האכילות מן התורה אבל כיון שעונש זה מלקות ועונש זה מיתה יראה שהן שתי מניעות בחשבון. וכן נהג הרב בחמץ ותערובתו:


originalText:
כתב הרב והמצוה קצ"ח היא שנמנענו מלאכול הדברים שיש בהן ריח חמץ כגון כותח ומורייס ודומיהם והוא אמרו יתעלה כל מחמצת לא תאכלו ופירשו לרבות כותח הבבלי ושכר המדי וחומץ האדומי יכול יהיו חייבין עליהם כרת ת"ל חמץ ונתבאר בפסחים (דף מ"ד) שעם היותם אסורין ואכילתם נמנעת לא נתחייב באכילתן מלקות אלא ביש בהן כזית בכדי אכילת פרס אבל פחות מזה השיעור אינו חייב על אכילתם מלקות, ודעתו לומר שכשיש בחמץ כזית בכדי אכילת פרס אסור מן התורה ונתרבה בלאו הזה למלקות ולא לכרת ובשאין בו כזית בכדי אכילת פרס אין בו מלקות שאינו אסור מן התורה אלא איסורו מדבריהם למכות מרדות וכך כתב בחבורו הגדול, והאמת בזה הענין כולו הוא הפך מדבריו שהחמץ כשיש בו כזית בכדי אכילת פרס חייבין עליו כרת לדברי הכל ואינו בא בריבוי הזה אבל הוא עיקר חמץ שבתורה למלקות ולכרת לפי שהוא כחמץ גמור בפני עצמו, ובביאור אמרו (שם) כזית בכדי אכילת פרס דאורייתא, כלומר שאינו בטל ומצטרף בין למלקות בין לקרבן אבל בשאין בו כזית בכדי אכילת פרס בזה הוא שאמרו (שם מ"ג) לרבות כותח הבבלי ושכר המדי וחומץ האדומי ורבו אותן למלקות ולא לכרת, והם עוד דברי ר"א ואין הלכה כן שהוא האומר על חמץ דגן גמור ענוש כרת על עירובו בלאו והלאו הוא כל מחמצת לא תאכלו וההלכה כדברי החכמים שהם אומרים על חמץ דגן ענוש כרת ועל עירובו בולא כלום והנה הוא פטור ואינו לוקה כלל מן התורה שחכמים אין להם ריבוי לאו בתערובת חמץ כלל אלא או ענוש כרת או פטור, ובפירוש הזכירו דרבנן לא דרשי כלל והלאו הזה לדבריהם (שם) כל מחמצת אין לי אלא שנתחמץ מאליו חמצו על ידי דבר אחר מנין ת"ל כל מחמצת, וכן כזית בכדי אכילת פרס חייבין עליו בכל איסורים שבתורה בין במלקות בין בכרת כמו שאמרו (ע"ז ס"ו) בכללן כל שטעמו וממשו אסור ולוקין עליו וזהו כזית בכדי אכילת פרס וכיון שהוא לוקה בשאר איסורין נלמד שהוא חייב כרת בכל חייבי כריתות לפי שאין באיסורן מדרש לרבות מלקות ולמעט כרת כמדרשו של ר"א בחמץ. וכבר נתבאר זה בהלכות גדולות ובשאלתות. והנה יחסר זה הלאו ממנין המצות שהוא מן הלאוין הרבים שבאו בחמץ ובשאור לתשלום איסורן וזה משלים איסור בחמץ עצמו בין שנתחמץ מאליו או שחמצו בדבר אחר ואינו נמנה:


originalText:
כתב הרב והמצוה קצ"ט שנמנענו מלאכול חמץ אחר חצות יום ארבעה עשר והוא אמרו יתעלה לא תאכל עליו חמץ מלת עליו היא שבה על כבש הפסח שהחובה היא בזביחתו בין הערבים. וגם זה אינו כהלכה כי מה שאמרו בגמרא פסחים (דף כ"ח:) מנין לאוכל חמץ משש שעות ולמעלה שהוא בלא תעשה שנאמר לא תאכל עליו חמץ הם דברי רבי יהודה ורבי שמעון חלק עליו שם אמר לו רבי שמעון וכי אפשר לומר כן והלא כבר נאמר לא תאכל עליו חמץ שבעת ימים תאכל עליו מצות בשעה שישנו בקום אכול מצה ישנו בבל תאכל עליו חמץ, והלכה כר' שמעון והוא שהחמץ בין לפני זמנו בין לאחר זמנו אינו עובר בלא כלום, ומלת עליו שב על כבש הפסח היא על אכילתו כמו שאמר שבעת ימים תאכל עליו מצות, ומפורש בירושלמי שלדברי ר"י עליו על שחיטתו ולדברי ר"ש על אכילתו. והתימה מן הראיה שלקח ממה שמצאה בלשון הנסחאות המדויקות שנקראו לפני זקני התלמוד דכולי עלמא מיהת חמץ משש שעות ולמעלה דאורייתא, שזה אינו אלא על הסכמתנו ששורפים בתחלת שש שהוא חייב לבערו מן התורה ממצות תשביתו שאור מבתיכם והוא ודאי אסור באכילה מדקאי עלה במצות השבתה אבל אין בו לאו אחר. ובפירוש אמרו דכולי עלמא מיהת חמץ משש שעות ולמעלה דאורייתא מנא לן אמר אביי תרי קראי כתיבי שבעת ימים שאור לא ימצא בבתיכם וכתיב אך ביום הראשון תשביתו שאור מבתיכם הא כיצד לרבות י"ד לביעור. הנה זה מבואר שמה שאמרו בחמץ משש שעות ולמעלה דאורייתא שאינו אלא במצות השבתה זו שהוציאו ממדרש פסוק זה אך ביום הראשון תשביתו שאור והלכה כן, והכלל שההלכה מזה בחמץ קודם זמנו שאינו עובר עליו בלא כלום ארצה שאין בו לאו שאין הלכה כר"י שנותן לאו באכילתו כמו שהזכרנו ולא כדברי מי שנותן לאו בקיומו בלבד ודורש לא תשחט על חמץ דם זבחי [זמן שחיטה אמר רחמנא], שזה אינו אלא לשוחט את הפסח על החמץ, וכבר ביאר הרב זה במצוה ק"ט. והנה גם זה יחסר מחשבון הלאוין:


originalText:
כתב הרב והמצוה רכ"ז שנמנענו מלמכור נחלתנו בארץ כנען מכירה גמורה והוא אמרו יתעלה והארץ לא תמכר לצמיתות, ולא נתברר לי ענין המניעה הזאת שאין אדם חייב להזכיר בשעת ממכרו ולומר עד היובל אני מוכר אבל כל הממכרים נעשים בסתם שדי מכורה לך ביתי קנויה לך והיובל מחזיר המכר לבעליו בין בסתם בין במפרש לעולם כמו שאמרו יובל אפקעתא דמלכא היא. וראיתי לרש"י בפירוש התורה שאמר שזה ליתן לאו על חזרת שדות לבעלים ביובל ולא יהיה הלוקח כובשה, ואין משמעות זה באזהרה הזאת לפי שהיא על המוכר לא על הלוקח. ואולי נפרש בו והארץ לא תהיה נמכרת לך לצמיתות שתחזיק בה לעולם, ואפשר עוד שנאמר שהיא מניעה שלא יאמרו בפירוש הריני מוכרה לך לעולם אפילו לאחר היובל ואע"פ שאין זה מועיל דקי"ל כל מילתא דאמר רחמנא לא תעביד אי עביד לא מהני והיינו טעמא דלקי משום דעבר אהורמנא דרחמנא כמו שהוא מוזכר בראשון של תמורה (דף ד':), וכן כתב בחבורו הגדול שאם מכר לצמיתות שניהם עוברים בל"ת ואין מעשיהם מועילין, אבל אין זה מתנהג יפה בסוגיא ההיא שלא הוזכר זה במחלוקתם של אביי ורבא שם. וראיתי לרב בחבורו הגדול שמתנין ביובל על מנת שלא תחזירנו ביובל כדרך שאמרו בשביעית ואם היה על מוכר מניעה שלא תמכר לצמיתות לא היה יכול להתנות זה בשום ענין. והמובן בלאו הזה מדברי בעל ההלכות שאינו מניעה כלל אבל צוה ובכל ארץ אחוזתכם גאולה תתנו לארץ לפי שאין הארץ הזאת נמכרת לצמיתות מפני שאינה שלכם אבל אתם גרים ותושבים בה עמי, ולכן לא כתב בעל הלכות גדולות זה הלאו לפי שהוא אצלו שלילות לא מניעה, ואינו כמו שחשד אותו הרב שלא יבין ענין השלילות כלל. ומצאתי בירושלמי במנין המחלוקת שחלקו במוכר שדהו לנכרי דר' מאיר סבר אין קנין לנכרי בארץ ישראל להפקיע מידי מעשר ורבי שמעון סבר יש קנין ופירשו שם טעמא דר"מ והתנחלתם אותם לבניכם אחריכם לרשת אחוזה הקיש אחוזה לעבדים מה עבדים אתם קונין מהם והם אינם קונם מכם אף אחוזה אתם קונים מהם ואין הם קונים מכם, ואמר רבי אלעזר ברבי יוסי קומי רבי יוסא ודא מסייעא כר' מאיר והארץ לא תמכר לצמיתות לחלוטין א"ל כל גרמא אמר דהיא מסייעא לר' שמעון הא נמכרה חלוטה היא, עד כאן לשונם בחמישי של מסכת דמאי (הלכה ט') וברביעי של גיטין (הל' ט'), והענין הזה בעצמו רמזו בגמרא שלנו ברביעי של גיטין (דף מ"ז) שחלקו שם מהם אמרו אין קנין לנכרי בא"י להפקיע מידי מעשר שנאמר כי לי הארץ ומהם אמרו אין קנין לנכרי בארץ ישראל לחפור בה בורות שיחין ומערות שנאמר כי לי הארץ, והנראה מדבריהם אלו שהיא מניעה שלא נצמית הארץ ביד נכרים ולא נעזבנה להם בממכר מוחלט, והענין כי כאשר נצטוינו בגופותינו הנמכרים לנכרים שאין להם קנין הגוף בנו כמו שדרשו ואין הם קונים מכם והוזהרנו מעבודת פרך שאמר לא ירדנו בפרך לעיניך ושנוציא אותם מידו ביובל שנאמר ויצא ביובל הוא ובניו עמו ופירש טעם כל זה כי לי בני ישראל עבדים עבדי הם אשר הוצאתי אותם מארץ מצרים, וכן הוזהרנו בנחלת הארץ אחרי צוותו חזרת הקרקעות ביובל שצוה על הלוקח להחזירם, צוה עוד על המוכר שלא תמכר הארץ לצמיתות והוא למי שיחזיק בה ולא ינהוג בה דין יובל עמנו הם הנכרים אבל נשמר שתהיה מכירתנו בה שתחזור אלינו על כל פנים ולא נניח אותה בידם לעולם, ונתן בה טעם כטעם הנזכר בגופות לפי שהארץ שלו יתעלה ואנחנו כולנו גרים ותושבים עמו ולא יחפוץ להושיב בה אחרים זולתנו רק בידינו תשאר ואלינו תחזור:


originalText:
כתב הרב והמצוה רנ"ו שנמנעו מהכביד על היתומים והאלמנות והוא אמרו יתעלה כל אלמנה ויתום לא תענון. ואני אומר שאפילו נאות לדעת הרב ונאמר שהלאו שבכללות לא ימנו פרטיו אלא אחת אבל כאן נאמר שהוא לאו פרטי וימנו שתים שהרי חלקן הכתוב באמרו אם ענה תענה אותו וזה מדרש חכמים בכל מקום כיוצא בו:


originalText:
כתב הרב והמצוה ר"צ שנמנענו מלקיים גבולי העונש באמתלאות חזקות. ובמכילתא אמרו באותו רודף אחר חבירו להרגו והתרו בו ואמרו ישראל הוא בן ברית הוא אם הרגת אותו תהרג והעלימו עיניהם ומצאוהו הרוג ומפרפר והסייף מנטף דם ביד ההורג שומע אני יהא חייב תלמוד לומר ונקי וצדיק אל תהרוג, וכקב וכמו כן כשיעידו שני עדים עליו בשתי עבירות לא יהרג אמרו היה אחד מעידו עובד לחמה ואחד מעידו עובד ללבנה שומע אני יצטרפו ק"ל ונקי וצדיק אל תהרוג. והנכון בזה שימנו שתי מניעות שהם ענינים שונים אין להם דמיון זה עם זה כלל אבל חכמים רבו העדיות שאינן שוות מנקי שזה נקרא נקי שלא נתקיים עליו עדות בעבירה והיא השנויה תחלה במכילתא, וחזרו ורבו האמתלאות מצדיק שזה צדיק בדין אע"פ שאינו נקי מן החטא. ואני תמה עוד שאין הכתוב נדרש כן בתלמוד אבל ברביעי מסנהדרין (דף ל"ג:) שנינו דיני ממונות מחזירין בין לזכות בין לחובה דיני נפשות מחזירין לזכות ואין מחזירין לחובה, ואמרו ת"ר מנין ליוצא מב"ד חייב ואמר אחד יש לי ללמד עליו זכות מנין שמחזירין אותו ת"ל נקי אל תהרוג ומנין ליוצא מב"ד זכאי ואמר אחד יש לי ללמד עליו חובה מנין שאין מחזירין אותו ת"ל צדיק אל תהרוג שאין מחזירין אותו לחובה אפילו הסכימו כולם שטעו אלא א"כ טעו בדבר שהצדוקים מודין בו. והמדרש שתפשו בו בעלי הגמרא הוא עיקר ובו היה ראוי לתפוס וגם שם במכילתא היא שנויה. ואומר אני שתחלת הברייתא השנויה במכילתא היה אחד מעידו שהוא עבד לחמה ואחד מעידו שהוא עבד ללבנה וראוהו רודף אחר חבירו שתיהן באסמכתא בעלמא סמכו אותם למקרא הזה שאפילו בדיני ממונות כגון חמה ולבנה אין מצטרפין שהיא הכחשה בחקירות ואפילו נאמר בשהעידו שזבח וקטר להם שלא בפניהם עדות המכחשת זו את זו בבדיקות כגון זו פסולה דהוה ליה מנה שחור ומנה לבן בהכחשה אם נאמר בשאינן מכחישין חצי עדות היא וכבר יוצא לנו פטור מפסוק לא ימות על פי עד אחד בכיצד העדים (מכות י') אמרו לא יומת על פי עד אחד להביא שנים שרואין אותו אחד מחלון זה ואחד מחלון זה ואין רואין זה את זה שאין מצטרפין ולא עוד אלא אפילו שנים בזה אחר זה מחלון אחד אין מצטרפין והעמידוה אפי' בבועל את הערוה דהאי קא חזי כולי מעשה והאי קא חזי כולי מעשה, כלומר שכל אחד רואה באותה בעילה מעשה המחייבו ואעפ"כ אינן מצטרפין והוא המניעה שנמנענו מלא יומת על פי עד אחד, וכן מאומד אף בדיני ממונות הוא פסול דקי"ל כרבנן דפליגי עליה דר' אחא בגמל האוחר כמתבאר שם ברביעי של סנהדרין (דף ל"ז:) ולא בא הכתוב הזה ונקי וצדיק אל תהרוג אלא לפטור בדיני נפשות המחוייבין בדין ממון. וזה ראו בעלי הגמרא ותפשו להם סוף המתניתא השנויה במכילתא שהיא עיקר המדרש בכתוב הזה ומ"מ שתי מניעות הן:


originalText:
כתב הרב והמצוה רצ"ד שנמנענו מלדון האנוס על חטא שיעשה והוא אמרו יתעלה ולנערה לא תעשה דבר ובסנהדרין אמרו אנוס רחמנא פטריה שנאמר ולנערה לא תעשה דבר. וכבר ביארנו אנחנו שאין זה הלאו מניעה אלא שלילות לפטור הנערה האנוסה, ומאמרם שהביא מסנהדרין אנוס רחמנא פטריה ראיה שהוא פטור לא אזהרה וכבר קדם לנו זכרון זה (שורש ח'):


originalText:
כתב הרב והמצוה ש"ז שנמנענו מלגלח שער הנתק והוא אמרו יתברך ואת הנתק לא יגלח ולשון ספרא מנין לתולש סימני הטומאה מתוך נתקו שעובר בל"ת ת"ל ואת הנתק לא יגלח, והמצוה ש"ח שנמנענו מלקוץ סימני צרעת או לכוותה עד שתשתנה מראיה והוא אמרו יתעלה השמר בנגע הצרעת בל"ת. ולא ידעתי למה מנאן שתים שאלה השני לאוין מניעה מלקוץ סימני טומאה, ולא אמרו בתולש סימני טומאה מתוך נתקו שיהא עובר בשני לאוין וילקה ב', אבל הראשון פרט בסימני טומאת הנתק בשער והוא הדין לשאר כל סימני טומאת הנגעים והשני בא וכלל נגעי הצרעת כולם וכמו שדרשו משם בספרא נגעי אדם ונגעי בגדים ונגעי בתים כלם עד שלא נזקק לטומאה ומשנזקק לטומאה ואחר פטור מתוך הסגר ומתוך החלט. וזה תשלום ענין ולא ימנה מצוה בפני עצמה, וכמו שביאר הרב במצות רבות:


originalText:
כתב הרב והמצוה שי"א שנמנע מלהוציא חתן מביתו לא למלחמה ולא לזולתה. ולשון גמרא סוטה (דף מ"ד) לא יצא בצבא יכול בצבא לא יצא אבל יתקן כלי זיין ויספק מים ומזון ת"ל לא יעבור עליו לכל דבר [יכול שאני מרבה וכו' ת"ל עליו] עליו אי אתה מעביר אבל אתה מעביר על אחרים וכי מאחר דנפקא ליה מלא יעבור עליו לכל דבר לא יצא בצבא ל"ל לעבור עליו בשני לאוין. וכבר ביארנו בעיקר התשיעי שאין כל מה שיתחייב עליו שני לאוין יתחייב שיהיו שתי מצות. ואני אומר שהן שתי מצות באמת לפי שהמוציא החתן למלאכה מן המלאכות עובר בלאו אחד מוסף על הראשון וכגון זה נמנים הם שתי מצות, וכבר מנה הרב כן במצות אחרות אלא שטעה בכאן וחשב כי מאמרם לעבור עליו בשני לאוין הוא שהלאו נכפל לעבור על כל הוצאה בשני לאוין וכגון זה לא ימנו שתים, אבל אין הענין כן כי המספק כלי זיין ומים ומזון או מתקן הדרכים אינו עובר על לא יצא בצבא שזה הלאו אינו אלא על אנשי הצבא הבאים במלחמה והוא אינו מהם אבל הבא במערכה הוא שעובר עליו בשני לאוין השני מוסיף בזה על הראשון וכגון זה הרי הן שתי מניעות בלא ספק, וכן מנאן בעל הלכות גדולות:


originalText:
כתב הרב והמצוה שי"ח שנמנע כל איש ממנו מלקלל אביו ואמו, והמצוה שי"ט שנמנעו מלהכות האבות. ואני אומר שאזהרת האבות בקללה ובהכאה לא באה אלינו אלא מפני שהם בכלל ישראל שהוזהרנו על כולם אע"פ שגזר באלו עונש אינם מניעות נמנות לעצמן כי אין חשבוננו בעונשין אלא בלאוין והרי הרב אומר כן שאין בהכאת האבות וקללתן אלא הלאוין הנאמרים בכלל כל אדם שהן כוללין האב וזולתו וא"כ היאך ימנו האנשים לאחד אחד ובאמת שזה דבר ברור בהכאה שלא הוזכר בה כתוב או רמז זולתי אזהרת פן יוסיף הכוללת כל אדם, וכן הדבר בקללה לפי מדרשי התלמוד וכמו שכתב הרב בכאן, אבל לשון המכילתא שחייב בבן נשיא ארבע משום אב ומשום נשיא ומשום דיין ומשום בעמך, מסתפק לי ולא ידעתי לו ענין היאך יתכן אולי הוא מביא כל אדם כמו שאמר מבעמך לא תאור ויש לו מדרש אחר לאב בפני עצמו כמו כן אבל אנו בתלמוד אין לנו בו מקרא ולא מדרש בפני עצמו אלא שהוא בכלל ישראל וכיון שכן אינו חייב אלא משום אחד באב ואחד כו'. וכן מה שכתב הרב שמי שיקלל אחד מישראל עובר בלאו אחד והוא לא תקלל חרש ומי שיקלל הדיין עובר בשני לאוין ולוקה שתים והנשיא לוקה שלש, גם זה אינו אלא לפי מדרש מכילתא שאמר אין לי אלא דיין ונשיא שאר כל אדם מנין ת"ל בעמך לא תאור, אבל אנו שאין לנו לכל אדם מלקות אלא בבנין אב מן הלאוין שבנשיא ודיין וחרש אינו לוקה אלא משום נשיא ומשום דיין. ובודאי במסכת תמורה (דף ד') אמרו בשלמא מברך את חבירו בשם אזהרתיה דלא ליברוך נפקא ליה מלא תקלל חרש, וכן בפרק שבועת העדות (דף ל"ו) חברו דכתיב לא תקלל חרש ומשם נדמה לרב שהוא לאו כולל כל אדם ואין פירושו כן אלא שמדרשו של אותו הלאו באה לנו האזהרה עם לאו הנשיא ומכולם נתרבו כל האנשים ולשון קצרה הוא, וכן אמרו בפרק הזהב (דף מ"ח ע"ב) מילט לא לייטינן ליה דכתיב ונשיא בעמך לא תאור ואף שם הזכירו לשון קצרה ומשניהם הוא בא וזה מתבאר בגמרא סנהדרין בפ"ז (דף ס"ו), והרב עצמו מזכירו כאן אם דיין הוא אביך הרי הוא בכלל אלהים לא תקלל ואם נשיא הרי הוא בכלל נשיא ואף בור בכלל לא תקלל חרש לא דיין ולא נשיא ולא חרש הרי אתה דן בנין אב וכו' ודורשים בתלמוד בעמך בעושה מעשה עמך. ואף שם במכילתא חולקין בכך ושונין דברי ר"י בן בתירא אי נשיא יכול כאחז וחביריו תלמוד לומר בעמך לא אמרתי אלא כל זמן שנוהגין כמנהג עמך. וכלשון הגמרא ראוי לפסוק אם כן אין כאן לאוין מחולקין למלקיות באחד וכל שכן באב שאפילו במכילתא לא מצינו אלא שהוא בכלל ישראל. ועוד יש לתמוה ומהו חיוב הזה שמונה בו ארבעה דברים והלא במקלל אביו אין בו מלקות, ואולי בעל הברייתא הזו סובר שילקה כשהתרו בו למלקות ולא למיתה אע"פ שניתן לאזהרת מיתת ב"ד, והנראה יותר דאיסורי בעלמא מני שיש בו שלשה לאוין ועונש האב מוסיף עליהם דומה למה שאמרו (מכות דף י"ז:) האוכל עולה בלא זריקה לר"ש לוקה חמש חמשה איסורין הוו, והכלל שעל דרכי הגמרא לא ימנה אלא שתי מניעות, אבל הרב נהג בכאן כדעת בעל הלכות גדולות שמונה בלאו דלא תנאף נערה המאורסה ואשת איש ובת כהן מפני שינוי העונשין בהן והוא הלעיג עליו בעיקר הז':


originalText:
כתב הרב והמצוה שכ"א שנמנענו מלנסוע בשבת והוא אמרו יתעלה אל יצא איש ממקומו ביום השביעי וביאר הקבלה שגבול הנסיעה הוא מה שנוסף על אלפים חוץ מן המדינה ואפילו אצבע אחת וללכת אלפים אמה לכל צד הוא מותר, ולשון מכילתא אל יצא איש ממקומו אלו אלפים אמה ובגמרא עירובין (דף י"ז:) אמרו לוקין על איסור תחומין דבר תורה. וזה דבר טעות וקצור במאמר הזה שאלו הם דברי ר' עקיבא דאמר אלפים אמה דאורייתא ואין הלכה כמותו. אבל בחבורו הגדול הורה שאלפים אמה מדברי סופרים אבל אמר שגבול הנסיעה מן התורה שלש פרסאות כנגד מחנה ישראל, נסמך בו הוא וקצת הראשונים על הירושלמי שאמר ר"ש בר ביסנא בשם ר' אחא אין לך מחוור מכלם אלא תחום י"ב מיל כנגד מחנה ישראל. וגם זה אינו נכון שאינו כדרך התלמוד שלנו, ולא הוזכר השיעור הזה בתלמודנו כלל אלא אלפים אמה דאורייתא לר"ע ותחומין מדבריהם לרבנן, ובפירוש אמרו במקומות מתלמודנו שיש לאו בתחומין אליבא דר"ע או בהבערה אליבא דר' יוסי הא לרבנן אין בשבת לאו גרידא אלא לאוין של מלאכה שיש בהן מיתת ב"ד. ועוד לנו בזה ראיות להאמית הסברא ההיא, וגם בירושלמי אינה עולה להם בסוף השמועה למי שמטיב בו העיון אלא שאנחנו נקצר בזה מפני שנתפרש כבר בדברי זולתנו:


originalText:
כתב הרב והמצוה שנ"ג שנמנענו מהתעדן באחת מכל העריות ואפילו בלא ביאה כגון חבוק ונשוק והדומה להם מפעולות המעמיקים בזמה והוא אמרו יתעלה במניעה הזאת אל כל שאר בשרו לא תקרבו לגלות ערוה ולשון ספרא אילו נאמר ואל אשה בנדת טומאתה לא תקרב לגלות ערותה אין לי אלא שלא יגלה מנין שלא יקרב ת"ל לא תקרב אין לי אלא נדה כו'. והנה הרב מצא הברייתא הזו המפורשת ותלה דבריו באילן גדול אבל כפי העיון בתלמוד אין הדבר כן שיהיה בקריבה שאין בה גלוי ערוה כגון חבוק ונשוק לאו ומלקות שהרי בגמרת שבת (דף י"ג) שאלו בנדה אם מותר שישכב בעלה עמה במטה אחת היא בבגדה והוא בבגדו והיו מהם מי שאסר והעלו ופליגא דרבי פדת דאמר רבי פדת לא אסרה תורה אלא קריבה של גלוי עריות שנאמר איש איש אל כל שאר בשרו לא תקרבו לגלות ערוה, והנה אין לא תקרבו לדרוש להם לאו בפני עצמו כברייתא השנויה בספרא אבל ידרשוהו בקריבה של גלוי ערוה בלבד, ומן הידוע עוד ממנהגם בתלמוד שאם היה הברייתא הזו אצלם אמת והיו דבריו של רבי פדת חלוקין בכך היו בעלי הגמרא מביאין אותה עליו לתיובתא ואומרים מיתיבי אילו נאמר ואל אשה וכו' ומעלים ממנה תיובתא דרבי פדת תיובתא, וכיון שלא עשו כן נבין מהם כי אצלם זה האיסור מדרבנן או יהיה מן התורה דכל דמתהני מאיסורא אסורה כענין בחצי שיעור, אבל אין זה עיקר מדרש בלאו הזה אלא קרא אסמכתא בעלמא והרבה מאד כן בספרא ובספרי. ודע כי הקריבה לאשה בכתוב תאמר על הביאה כענין ואקרב אליה ולא מצאתי לה בתולים, וכתיב ואקרב אל הנביאה ותהר ותלד בן, וכן היו נכונים לשלשת ימים אל תגשו אל אשה, לא מנעם רק מהביאה מפני שהפולטת שכבת זרע בג' טמאה כמו שביארו בגמרא שבת (דף פ"ו) וכן ואשה אשר תקרב אל כל בהמה לרבעה אותה אינו אלא קריבה של רביעה. ואולי תקשה ותאמר לי כי זה החכם ר' פדת הוא הסובר כן אבל שאר החכמים שחלקו עליו סוברים שהקריבה אע"פ שאינה של גלוי ערוה אסורה מן התורה שלכך אמרו ופליגא דרבי פדת, דע שאין מחלוקת בין ר' פדת וחביריו בזה אבל המאמר הזה על שאלתם בנדה אם מותרת לשכב עם בעלה במטה אחת היא בבגדה והוא בבגדו ואע"פ שיש בישנים במטה אחת קריבה וחמום זה בזה כענין אם ישכבו שנים וחם להם וכל שישנים במטה אחת אי אפשר להם בלא נגיעה וכדאיתמר התם (ברכות דף כ"ד) והא איכא עגבות, ויש בהם עוד חשש ביאה ובא רב יוסף לאסור מטעם חשש הביאה כדרך שאסרו בעוף שלא יעלה עם הגבינה בשלחן אחד ואף ע"פ שאכילתו מדבריהם וכל שכן בזה ששכיבתן במטה אחת קריבה והנאה זה מזה. ואמרו במדרש שהכתוב ביחזקאל ואת אשת רעהו לא טמא ואל אשה נדה לא קרב מקיש אשה נדה לאשת רעהו מה אשת רעהו הוא בבגדו והיא בבגדה אסור, כלומר שהדבר ידוע שבאשת רעהו אסור הוא לעשות כן שאפילו ההסתכלות בה אסור וקולה ערוה והכתוב מזהיר ממנה הרחק מעליה דרכך ואל תקרב אל פתח ביתה שאפילו בלא ייחוד שאינן באין עתה לידי ביאה מנעונו הכתובים מזה, וא"כ אף נדה והעריות של שאר אסורות לגמרי מטעם הקריבה ואפילו לא יבאו לידי ביאה משום שינוי דעות ועל זה אמרו ופליגא דר' פדת שהוא סובר שאין איסור בעריות של שאר אלא בגלוי הערוה וא"כ לא הוקשו לאשת איש שהכל מודים בה שהוא אסור שהרי שלמה צווח כן. והזכירו (שבת דף י"ג) בעולא נמי שאין לו ההיקש הזה לפי שהיה מנשק באחיותיו בהפסק ושינוי אבי ידייהו שלא כדרך להכרה ואע"פ שהוא אסור באשת איש, והנה כולם אין להם המדרש הזה מלא תקרבו לגלות ערוה והאוסר מביא אותו מהיקש הכתוב שביחזקאל ור' פדת ועולא מתירין, ומה שאמר ר' פדת לא אסרה תורה ירצה בו שאינו אסור כלל כאמרם (ר"ה דף כ"ד) לא אסרה תורה אלא דמות ארבעה פנים בהדי הדדי, ואמרו עוד (ב"מ דף ס"ט ע"ב) כל כי האי רביתא לא אסרה תורה אלא רבית הבאה מלוה למלוה. והנה לדעתי הברייתא השנויה בספרא אינה לאסור השכיבה בקירוב בשר כשיהיו שניהם וקרא אסמכתא בעלמא משום חשש ביאה שהכל מודים בזה כדתנן (קידושין דף פ':) הגדילו זו ישנה בכסותה וזה ישן בכסותו ואילו היה מחלוקת של רבי פדת בשל תורה במדרש הרב של לא תקרבו היאך אמרו מקיש אשה נדה לאשת רעהו מה אשת רעהו הוא בבגדו והיא בבגדה אסור אף נדה כו' והלא ענין הקריבה בכל העריות כתיב אל כל שאר בשרו לא תקרבו ובנדה כתיב מפורש לא תקרב ואיננו כתוב באשת איש, וכן הביאו שם (שבת דף י"ג) לאיסור מימרא דעולא שאמר כל קריבה אסור משום לך לך אמרינן נזירא סחור סחור לכרמא לא תקרב, א"כ כל הדברים אינן לאיסור מן הלאו הזה של לא תקרב. ובגמרא ע"ז עוד (דף י"ז) כשהזכירו מדרש הכתוב הרחק מעליה דרכך זו המינות כו' ואל תקרב אל פתח ביתה זו זונה וכמה אמר רב חסדא ארבע אמות. ואמרו על זה ופליגא דר' פדת וכו' כי הזונה אצלם הנבעלת ממי שאין קדושין תופסין לו בה כגון העריות ולא הוזהרנו עליהם לדעת ר' פדת בהרחקה זו, וכן מאמרם בשבת (דף י"ג) בתלמיד שאמרה אשתו לאליהו שהיה ישן עמה בקירוב בשר ולא עלתה דעתו לדבר אחר ואמר לה ברוך המקום שהרגו שלא נשא פנים לתורה שהרי אמרה תורה ואל אשה בנדת טומאתה לא תקרב מפני שעבר על הגזירה של דבריהם נענש ופורץ גדר ישכנו נחש, ואם היה עובר בלאו מן התורה היה אומר ברוך המקום שהרגו שעבר על דברי תורה ואין זה נקרא משוא פנים לתורה כי הוא הגדר והסייג הנעשין לדבריהם כאמרם (ברכות כ') ולא אשא פנים לישראל שכתבתי להם בתורה ואכלת ושבעת והם דקדקו על עצמן עד כזית ועד כביצה כלומר שהם נושאים פנים לתורה ואני אשא להם פנים. והנה זה היה ישן עם הנדה במטה בסינר לבדו מפסיק בינו לבינה והיה בהם קצת קירוב בשר וחיבוק ונשוק ולא מצאו באיסורו אלא משוא פנים לתורה. וראיתי לרב בחבורו הגדול שכתב בספר המדע בלאו הזה שלא לקרב לעריות בדברים המבי אים לידי גלוי ערוה כגון חבוק ונשוק ורמיזה וקפיצה שנאמר לא תקרבו לגלות ערוה מפי השמועה למדו שזו אזהרה לקריבה המביאה לידי גלוי ערוה הוסיף שם רמיזה וקפיצה שיהיו בכלל הלאו הזה ואם כן אף עליהם הוא לוקה, הגיעתהו ברייתא אחרת שהיא שנויה באבות דרבי נתן ועשו סייג לתורה עשה סייג לדבריך כדרך שעשה הקב"ה סייג לדבריו ואדם הראשון עשה סייג לדבריו ואף איוב ואף חכמים ונביאים עשו סייג לדבריהם וקתני איזה סייג שעשתה תורה לדבריה שנאמר ואל אשה בנדת טומאתה יכול יחבקנה וינשקנה וידבר עמה דברים בטלים תלמוד לומר לא תקרב, ומזה הוסיף הרב רמיזה וקפיצה. והם באמת דברים בטלים שיהיה במדבר עם אשתו נדה שיחה יתירה לאו ומלקות מן התורה. ובאותה ברייתא שנו עוד יכול תישן עמו בבגדיה על המטה תלמוד לומר לא תקרב יכול תרחץ פניה ותכחול עיניה תלמוד לומר והדוה בנדתה כל ימים שבנדה תהא בנדוי מכאן אמרו כל המנוולת עצמה בימי נדתה רוח חכמים נוחה הימנה מעשה באדם אחד וכו'. וכל אלו אינן אלא אסמכתא והרחק מן העבירה. ובתלמוד העלו שהוא מותר ושם שנו עוד נאמר כאן לא תקרב לדבר המביא עבירה לא תקרב הרחק מן הכיעור ומן הדומה לו שכך אמרו חכמים הרחק מחטא קל שמא יביאך לידי חטא חמור א"כ אינם אלא גדרים וסייגים להתרחק מן העבירות וסמכו אותם למקרא ושמא רצונם לומר בסייג שעשתה תורה לדבריה שתפשה לשון קריבה בעריות כדי שיהיו החכמים יכולים לעשות סייג בלשונה וישמעו ממנה הצדיקים הנושאים פנים לתורה כל קריבה שבעולם, וזה דרך אגדה לא שיהיה עיקר הלאו, ובגמרת קדושין (דף פ"א:) במעשה של רב חנן בר רבא שנשק בת בתו קטנה והודיעוהו שהיתה מקודשת לומר שזה איסור באשת איש ולא אסרו עליו משום ערוה של שאר ואח"כ אמרו לו שהוא עובר על דברי שמואל שאמר אין משתמשין באשה כלל ואמר אנא כאידך דשמואל סבירא לי דאמר הכל לשם שמים מותר, ואילו היתה בקריבה לאו גמור מה"ת לא הותרה לחסידים ולחכמים העושים מעשיהם לשם שמים אבל הכל גדר וסייג ומותר בקרובות למי שמוחזק שאינו חשוד לעשות כיעור ונמנע עשאר הנשים, ובמסכת יבמות בפרק הבא על יבמתו (דף נ"ו) אמרו העראה זו הכנסת העטרה גמר ביאה גמר ביאה ממש מכאן ואילך אינה אלא נשיקה ופטור, ואמרו פטור ראיה שאין בו מלקות מן הלאו של קריבה, ושם הביאו העראה בחייבי לאוין למלקות מן המדות הנדרשות ולא חייבו אותו משום קריבה ואפילו בפחות מכאן, ואם תאמר שלא אסרה תורה קריבה אלא בעריות של חייבי כריתות והלא חייבי לאוין מהם נלמדים בגזירה שוה. והעולה מכל זה שלא נמנה ענין הקריבה לאו בפני עצמו אלא קריבה של גילוי ערוה אסר הכתוב, וכך אמרו עוד (יא) בסנהדרין בגמרא דבני מערבא כתיב ואל אשה בנדת טומאתה לא תקרב לגלות ערותה אמר ר' יוסי בר בון היא בל תקרב היא בל תגלה:


originalText:
כתב הרב והמצוה שנ"ה שנמנענו מלבעול בלא כתובה וקדושין והוא אמרו לא תהיה קדשה ושאר דברי הרב. והנה זה הלאו על כל פנים לאו שבמנין הוא וכבר היטיב הרב בפשטו באל תחלל את בתך להזנותה. אבל דברו בכתובה וקדושין אינו אמת שהכתובה אינה מן התורה כלל מצוה וקנין באשה, אבל אנחנו התנינו בענין הלאו הזה שתהיה המניעה בביאה אסורה שאין קדושין תופסין בהן, שכבר נתבאר בדבריהם שאין זונה בכל מקום בתורה בכהן ואתנן אלא באיסורי הביאה שאין בהם קדושין וכן הזכירו בכל לשון זנות שבא בתורה א"כ אל תחלל את בתך להזנותה יזהיר מזה לפי שהאב זכאי בבתו בקדושיה בכסף בשטר ובביאה ולמכרה לשפחות וזוכה גם בקנס אונס והמפתה אבל אין עליו למכרה למי שאין קדושין שלו תופסין בה, וכן לאו הקדשה כך הוא ואם היה הלאו לנקבה הנבעלת ולזכר הבועל היה אומר לא יהיה בכם קדשה וקדש ולכן דקדקו בספרי כפי משמעות הברייתא שהזכרנו בעיקר החמישי שהלאו הוא על אחרים שימנעו אותם על אבי הנערה בלאו דאל תחלל את בתך ועל בית דין בלאו דלא תזנה הארץ והם עצמם נכללים בו. ובעל התרגום באמרו בני ישראל ובנות ישראל ייחד בזה שלא נתערב עם העבדים שהיא גם כן ביאה שאין קדושין תופסין ואילו אמר לא יהיה בך קדש וקדשה היו העבדים נכנסין בו שהן חייבין במצות זולתי המקומות שפירש בהן כמו שאמר בגונב נפש מאחיו מבני ישראל:


# semag

semagTitle:
שלא לפנות אחר ע"ז לא במחשבה ולא בדבור ולא בראייה


semagTitle:
ולא תעבדם מקרא זה ללמד על המגפף והמנשק לכל ע"ז ואפי' שאין דרך עבודתה בכך


semagTitle:
שלא להשתחות לשם ע"ז אפי' אין דרך עבודתה בכך


semagTitle:
אם יודע המוסת על המסית חובה שלא ישתוק ממנה


semagTitle:
שלא לשמוע למתנבא בשם ע"ז אפילו נתן אות או מופת


semagTitle:
שלא ליתן אבן משכי' להשתחוות עליה בפישוט ידים ורגלים


semagTitle:
שלא יהיה כלי גבר על אשה ושלא תצא אשה בכלי זיין למלחמה


semagTitle:
שלא ילבש גבר שמלת אשה ושלא יתקן איש בתיקוני אשה


semagTitle:
שלא יכתוב איש בשריטה בבשרו ויקעקע ששריטה בצבע


semagTitle:
וביום השביעי שבת לה' אלהיך לא תעשה כל מלאכה


semagTitle:
שלא ישרופו בית דין בשבת מי שנתחייב שריפה


semagTitle:
‪‬לא יהיה קדש מבני ישראל ולא תהיה קדשה מבנות ישראל פירש אונקלוס שלא ישא ישראל שפחה ולא תינשא בת ישראל לעבד ועניין לאו אחד הוא


semagTitle:
שלא יחזיר אדם גרושתו אחר שנשאת לאחר או נתארסה לאחר


semagTitle:
שלא תנשא יבמה לאיש זר עד שתסיר רשות היבם מעליה


semagTitle:
שלא לגלות ערות האב עצמו יתירה על אזהרה של משכב זכור


semagTitle:
שלא לגלות ערות אחי האב עצמו יתירה על אזהרה של משכב זכור


semagTitle:
ואל אשת עמיתך לא תתן שכבתך לזרע לטמא' בה


semagTitle:
שלא לגלות ערות אחותו אפי' היא מאנוסת אביו


semagTitle:
ואשה אל אחותה לא תקח לצרור לגלות ערותה, עליה בחיה


semagTitle:
ערות אשת אחיך לא תגלה בא להזהיר אף לאחר מיתת אחיו


semagTitle:
שלא לגלות ערות אשת אחי אביך אף לאחר מיתת דודו


semagTitle:
שלא להרחיק זרע עשו מן הקהל אלא עד ג' דורות


semagTitle:
שלא להרחיק מצרי מלבא בקהל אלא עד ג' דורות


semagTitle:
מי שנכרת הגיד שלו עד שלא נשתייר מן העטרה כלום לא ישא ישראלית


semagTitle:
שלא יסרס אדם זכר מאחד מכל המינים לא אדם ולא בהמה ולא עוף


semagTitle:
שלא יבעול כהן אלמנה אפי' בלא קידושין מפני שמחללה


semagTitle:
שלא לקרב לעריות בדברים המביאין לידי גילוי ערוה כגון חיבוק ונישוק


semagTitle:
לא תבשל גדי בחלב אמו שלשה פעמים ותנ' רבי ישמעאל אחד לאיסור אכילה


semagTitle:
[לא תבשל גדי בחלב אמו] ואחד לאיסור הנאה ואחד לאיסור בישול


semagTitle:
שלא לאכול טבל והטבל הוא דבר שחייב בתרומות ומעשרות ולא הוציא ממנו תרומה


semagTitle:
שלא לאכול תקרובת ע"ז ולא לשתות יין נסיכם


semagTitle:
ושור או שה אותו ואת בנו לא תשחטו ביום אחד


semagTitle:
לא תעשו עול במשפט במדה ובמשקל ובמשורה במשפט המדות רוצה לומר


semagTitle:
מי שבא לידו ממון הבעלים ברצונם שלא לעכבו


semagTitle:
רוצח שהרג בזדון אין ממיתין אותן עד שידונו אותו בית דין


semagTitle:
שלא נוכל להתעלם מלעזור כאשר יראה בהמת חברו הטעונה נופלת


semagTitle:
וכי תמכרו ממכר לעמיתך או קנה מיד עמיתך אל תונו איש את אחיו ותניא בתורת כהנים באונאת ממון הכתוב מדבר


semagTitle:
שלא נניח לעבד עברי הנמכר לגוי שירדנו בפרך


semagTitle:
שלא יקצור הפועל בדבר שדרכו לקצור ולא לבצור בדבר שדרכו לבצור לצורך אכילתו


semagTitle:
שלא לחסום בהמה בשעת מלאכה בדבר שאוכלת ממנו ונהנית


semagTitle:
אם כסף תלוה את עמי את העני עמך לא תהיה לו כנושה


semagTitle:
כי תשה ברעך משאת מאומה לא תבא אל ביו לעבוט עבוטו


semagTitle:
שלא יאחר המשכון מבעליו העני בעת שהוא צריך לו


semagTitle:
שלא להשית יד בין לוה למלוה בריבית לא להיות לא ערב ולא עד ולא לכתוב שטר ביניהם


semagTitle:
שלא לנטות אחרי רבים בדיני נפשות אם רבו המחייבין יותר על המזכין באיש אחד עד שיהיו שנים


semagTitle:
אם ידבר מופלא שבדיינין בדיני נפשות אסור לנטות מדבריו


semagTitle:
שלא להרוג הרוצח אפי' חרב בידו ודם מטפטף והרוג מפרפר עד שיראו שני העדים גופו של דבר


semagTitle:
שלא לקרא לשלום לעמון ומואב בתחילה בשעת המלחמה כשאר גוים


semagTitle:
שלא יראו ולא יפחדו אנשי הצבא מאויביה בשעת מלחמה


semagTitle:
שלא יכנס כהן הדיוט באהל המת והתורת כהנים לימד אותה בגזירה שוה דלא יטמא האמור בכהן גדול


semagTitle:
‪‬שלא ישתה הנזיר יין ושכר ולא שרייתו ולא חומץ שלהם


semagTitle:
שלא יקדים תרומה לביכורים ולא מעשר ראשון לתרומה ולא מעשר שני לראשון


semagTitle:
שלא יכל ערל תרומה והוא הדין לשאר קדשים רבותינו למדוה בפרק הערל בגזרה שוה דתושב ושכיר תושב ושכיר מפסח


semagTitle:
שלא לאכול מעשר שני בטומאה ואפי' בירושלם עד שיפדה


semagTitle:
שלא להוציא מעות מעשר שני בשאר דברים שאין בהם אכילה ושתייה וסיכה


semagTitle:
שלא לקצור ספיחי שביעית כדרך שקוצרין בשאר השנים


semagTitle:
שלא לאסוף פירות האילן בשביעית כדרך שאוספין בשאר השנים


semagTitle:
שלא לאסוף פירות יובל כאסיפת ישאר שאר שנים


semagTitle:
הלא יקח כל שבט לוי חלק בביזה בשעת כיבוש הארץ


semagTitle:
שלא לנקוט השבלים אחת או שתים הנופלות בשעת קצירם


semagTitle:
שלא להקריב על מזבח הזהב שבהיכל כי אם הקטרת שבכל יום בלבד


semagTitle:
שלא יתעסקו הכהנים בעבודת לוים ולאלוים בעבודת כהנים


semagTitle:
שלא יפרק אדם את החשן מעל האפוד בשעת עבודה


semagTitle:
שלא יגדל כהן גדול פרע לעולם שהרי תמיד הוא במקדש


semagTitle:
שלא יכנסו המצורע במחנה ישראל היא ירושלים וזבים וזבות ובעלי קרי בהר הבית וטמא מת לא יכנס בעזרה


semagTitle:
שלא יכנס בעל מום אפי' בלא עבודה אל הפרוכת ואל המזבח


semagTitle:
(לא תקריבו בפרשת אמור להזהיר על) זריקת דמן


semagTitle:
שלא יאכלו הכהנים בשר קדשי קדשים חוץ לעזרה


semagTitle:
שלא לאכול פיגול למדוה בגזירה שוה עון עון מנותר


semagTitle:
שלא ילין אמורי הפסח למזבח מלהעלות עד הבקר


semagTitle:
שלא ילין מן הבשר אשר תזבח בערב ביום הראשון לבקר תניא בפסחים לימד על חגיגת ארבעה עשר שלא להותיר עד יום השלישי וזה


semagTitle:
שלא לעזוב הלוים אלא נותנין להם מתנותיהם ומשמחין אותם בכל רגל ורגל


semagTitle:
שלא להוסיף על המצוה שבתורה לא בתורה שבכתב ולא בתורה בעל פה שהיא פירוש והוא שיאמר שהיא תוספת מן התורה כגון שיאמר על ארבעה בתים של תפילין שיש לעשות מן התורה חמשה וכן כל כיוצא בזה


semagTitle:
שלא לגרוע מכל המצות האמורות בתורה כגון ארבע בתים של תפילין לעשות שלש וכן כל כיוצא בזה


semagTitle:
מצות עשה להאמין כי אותו שנתן לנו את התורה בהר סיני על ידי משה רבינו הוא ה' אלקינו שהוציאנו ממצרים


semagTitle:
להאמין ולשמוע הוא הקבלה שהוא אחד בשמים ובארץ ובד' רוחות


semagTitle:
ואהבת את אלהיך בכל לבבך ובכל נפשך ובכל מאודך


semagTitle:
להתנהג עם חבירו כאשר יראה שחבירו מתנהג עמו


semagTitle:
לצדק הדין על כל מאורע ויחשוב כי הכל לטובתו


semagTitle:
שיכתוב המלך ספר תורה יתר על ספר שהיה לו כשהיה הדיוט


semagTitle:
זכור את יום השבת לקדשו זכרהו בקידוש היום


semagTitle:
ולקחתם לכם ביום הראשון פרי עץ הדר כפות תמרים וענף עץ עבות וערבי נחל ושמחתם לפני ה' אלהיכם שבעת ימים


semagTitle:
לחשב תקופות ומזלות ומולדות ולעבר השנים להשוות שנת החמה עם שנת הלבנה כדי שיהא פסח בחדש האביב וסכות בזמן אסיף


semagTitle:
לבדוק בסימני העוף עד שיבדיל בין טמא לטהור


semagTitle:
לבדוק בסימני חגבים עד שידע הטמא מן הטהור


semagTitle:
לבדוק בסימני הדגים עד שידע הטמא מן הטהור


semagTitle:
שישחוט מי שירצה לאכול בהמה חיה או עוף כהלכותיו ואחר כך יאכל


semagTitle:
לדון בדן מקח וממכר בדברים שהוא מתקיים בהן ודברים שאינו מתקיים בהן


semagTitle:
הממשכן חברו בבית דין מצוה שיחזיר לו המשכון בעת שהוא צריך לו


semagTitle:
להעמיד דיינים בכל עיר ועיר ושוטרים הרודים בעם.


semagTitle:
כי תקרב אל עיר להלחם עליה וקראת אליה לשלום


semagTitle:
לתקן מקום אחד מחוץ למחנה להפנות בו ויהיה לו יתד תקועה על כלי מלחמתו שיחפור באותו יתד גומא אחת לצאת בו יחפור ויכסה


semagTitle:
שיהיה כהן אחד משוח לדבר אל העם בשעת מלחמה


semagTitle:
נקי יהיה לביתו שנה אחת ושמח את אשתו אשר לקח


semagTitle:
שיגלח הנזיר על קרבנו כשישלים נזירותו או כשיטמא


semagTitle:
להיות הלוים מפרישין תרומת מעשר מן המעשר שלקחו מישראל


semagTitle:
להיות ישראל מפרישין אחר תרומה גדולה אחד מעשרה. מן הנשאר ונתנו ללווים


semagTitle:
לתקוע שופר בעשרה בתשרי כדי לצאת עבדים לחפשי


semagTitle:
להפריש מעשר עני בשנה השלישית לשמיטה תחת מעשר שני


semagTitle:
לעשות שמן המשחה שיהא מוכן לדברים שמושכין בו


semagTitle:
לעשות הקטורת כמניין סממניה להקטירו פעמים ביום


semagTitle:
לשחת הארון על הכתף כשמוליכין אותו ממקום למקום


semagTitle:
להיות הלוים עובדים בבית המקדש להיות שוערים ומשוררים בכל יום עם הקרבן


semagTitle:
שיהיו הכהנים תוקעים החצוצרות על הקרבן במועדות ובר"ח


semagTitle:
להיות הכהנים עובדין במקדש משמרות משמרות ובמועדים כאחד


semagTitle:
שיקדש כהן העובד ידיו ורגליו ואחר כך יעבוד


semagTitle:
לפדות פסולי המוקדשים ויצאו לחולין ויאכלו


semagTitle:
שיביא אדם ברגל שפגע בו תחלה כל מה שהוא חייב בין מנדרים ונדבות בין מדברים אחרים


semagTitle:
שיקריב כהן גדל מנחה בכל יום עשירית האיפה והיא נקראת מנחת חביתי'


semagTitle:
להקריב קרבן מוסף כל שבעת ימי הפסח כקרבן ר"ח שני פרים ואיל אחד ושבעה כבשים הכל עולות ושעיר חטאת נאכל


semagTitle:
להקריב ביום שני של פסח יתר על המוסף של כל יום כבש לעולה עם עומר התנופה


semagTitle:
להביא בחג שבועות שהוא יום חמשים קרבן מוסף כמו בפסח ור"ח


semagTitle:
להקריב בחג שבועות שתי הלחם היא המנחה החדשה עם הקרבנות הבאים בגלל הלח'


semagTitle:
להקריב קרבן מוסף בשמיני עצרת כמו בר"ה וביום הכפורים


semagTitle:
שיעשה כהן גדול כל מעשה יום הכפורים האמור על הסדר כמו


semagTitle:
בהולד בכור בהמה טהורה לישראל שיאמר הישראל הרי הוא מקודש בקדושת בכור


semagTitle:
לעשר כל הוולדות שנולדים לאדם בכל שנה בבקר ובצאן


semagTitle:
שיקריב היחיד קרבן חטאת על שגגתו בשעשה עבירה שחייבים על זדונה כרת


semagTitle:
שיקריב החוטא אשם תלוי אם נסתפק לו שמא חטא או לא חטא עד שיודע לו ויביא חטאתו


semagTitle:
שיקריב החוטא אשם ודאי על עבירות ידועות כגון אשם גזילות אשם מעילות אשם שפחה חרופה


semagTitle:
שיביא החוטא קרבן עולה ויורד בשמיעת קול וביטוי שפתים וטומאת מקדש וקדשיו והיולדת והמצורע


semagTitle:
שיקריבו סנהדרי גדולה קרבן אם טעו והורו שלא כהלכה בעבירות החמורות שחייבים עליהן כרת ועשו הקהל כולן או רובן על פיהם


semagTitle:
לאכול הפסח שני כמשפטו בליל חמשה עשר לחדש השני


semagTitle:
שיהו מי חטאת מטהרין מטומאת מת ומטמא לאדם טהור


semagTitle:
לעשות בנגעי אדם אם להסגיר אם להחליט אם לטהר כמשפט הכתוב בפרשה


semagTitle:
להיות הטהרה מן הצרעת בין צרעת אדם בין צרעת בגד בעץ ארז ואזוב ושני תולעת ושתי צפרים ומים חיים


# semagNotes

enNote:
The Rambam counts this a mitzvah against testing a proven prophet, but the Semag says this is a mitzvah not to test Hashem by performing a mitzvah and seeing if they become blessed. The Mishneh LeMelech in Derech Mitzvosecha II points out this difference but for some reason doesn't list this as one of the mitzvos which the Semag disagrees with the Rambam, but they're very clearly different mitzvos.


enNote:
The Semag also includes the prohibition- against accepting loshon hara. The Rambam mentions this in  Mishneh Torah Hilchos Sanhedrin 21:7.


enNote:
The Ramban mentions this mitzvah at the end of his Hasagos to Mitzvah Lo Saaseh 5.


enNote:
The Semag defines this mitzvah slightly differently than the Rambam: not to help a Meisis in any way.


enNote:
The Semag merges Rambam Lo Saaseh #14 and #26. See Derech Mitzvosecha II.


enNote:
The Rambam sees Deuteronomy 23:18 as the source for this mitzvah, but the Semag used that verse for Mitzvah #80.


enNote:
The Semag defines this mitzvah slightly differently than the Rambam: he limits it to the seven Canaanite nations.


enNote:
Like the Ramban, the Semag splits this into two mitzvos. This one is about Ammon.


enNote:
The Rambam counts this as one mitzvah, but the Semag splits it into two. This one is about someone without beitzim.


enNote:
The Semag learns this mitzvah is forbidding eating from things used for idol worship, which includes the prohibition on drinking idol wine libations. He learns this from  Exodus 34:12. This is more like the Ramban's understanding (see his comments on Rambam  #194), although the Ramban doesn't count this mitzvah.


enNote:
The Semag in his remazim sounds like he's not sure if he should count lo sisgzol or contention. In the main work he decides on the latter.


enNote:
The Semag combines Rambam's #265 and #266.


enNote:
The Semag sounds like this mitzvah is mainly on the father not to resell his daughter to slavery after her servitude ends. The Rambam (and Chinuch) place the focus of this mitzvah on her master not to sell her to another.


enNote:
The Semag splits this mitzvah into two. This one is for a handmill.


enNote:
The Semag formulates this mitzvah more like Ramban's shichchah #13, but he's apparently referring to the Rambam's mitzvah #279. In fact, the Zohar HaRakiah suggests this is one of the mitzvos that the Ramban was missing from the Rambam, so really they're the same mitzvah. However, this doesn't fully explain the Ramban. See Frankel edition for sources that discuss this.


enNote:
According to Derech Mitzvosecha II, the Semag counts this mitzvah, but uses Deuteronomy 12:17 as the source.


enNote:
According to Derech Mitzvosecha II, the Semag's conclusion is to count this instead of the Rambam's mitzvah about maaser sheni beaninus (#151).


enNote:
According to Derech Mitzvosecha II, the Semag's conclusion is to count this instead of the Rambam's mitzvah about misusing maaser sheni money (#152).


enNote:
The Semag combines Rambam's mitzvos #77 and #78 into this one.


enNote:
The Semag combines Rambam's mitzvos #70 and #71 into this one.


enNote:
The Semag combines Rambam's mitzvos #94 and #95 into this one.


enNote:
The Semag splits the Rambam's mitzvah #100 into two. This one is esnan zonah.


enNote:
The Semag splits the Rambam's mitzvah #98 into two. This one is seor.


enNote:
The Semag splits the Rambam's mitzvah #125 into two. This one is eating the korbon pesach raw.


enNote:
The Semag uses the same verse as the Rambam's #1, but seems to understand the verse differently. See Bris Moshe ad. loc. Derech Mitzvosecha however doesn't count this as a difference between the Rambam and the Semag.


enNote:
The Semag includes teshuvah in the mitzvah, whereas the Rambam only mentions vidui. However, in the beginning of Hilchos Teshuvah he writes like the Semag.


enNote:
This sounds like the Ramban's calcuation of leap years, but the Semag includes calculating the molad in this mitzvah and not in Kiddush HaChodesh like the Rambam and Ramban do.


enNote:
The Rambam includes aveilus, but the Semag left it out as he holds that's derabanan.


enNote:
The Semag left out the word "היטב" because he argues on the Rambam how extensive is the investigation.


enNote:
The Semag merges Rambam's mitzvah #192 and #193 into one.


enNote:
The Semag uses Vayikra 27:9, unlike the Rambam who uses Vayikra 27:11.


enNote:
The Semag emphasizes making the oil whereas the Rambam emphasizes annointing the Kohanim with it.


enNote:
The Semag emphasizes making the incense whereas the Rambam emphasizes using it.


enNote:
The Rambam adds in Hilchos Taanas 1:1 to blow the trumpets at times of peril, but the Semag leaves this out.


# verses

verseText:
אנכי יקוק אלקיך אשר הוצאתיך מארץ מצרים מבית עבדים

verseTextEn:
I am Adonoy, your God, Who brought you out of the land of Egypt, from the house of slaves.


verseTextEn:
Listen, Yisroel! Adonoy is our God, Adonoy is one.


verseText:
ואהבת את יקוק אלקיך בכל-לבבך ובכל-נפשך ובכל-מאדך

verseTextEn:
You are to love Adonoy, your God, with all your heart, with all your soul, and with all your possessions.


verseTextEn:
Fear Adonoy, your God, and serve Him, and swear by His name.


verseText:
ועבדתם את יקוק אלקיכם וברך את-לחמך ואת-מימיך והסרתי מחלה מקרבך

verseTextEn:
You must serve Adonoy, your God, and He will bless your bread and your water. I will eliminate sickness from your midst.


verseText:
יקימך יקוק לו לעם קדוש כאשר נשבע-לך כי תשמר את-מצות יקוק אלקיך והלכת בדרכיו

verseTextEn:
Adonoy will establish you for Himself as a holy people as He swore to you; when you will guard the commandments of Adonoy, your God, and will go in His ways.


verseText:
ולא תחללו את-שם קדשי ונקדשתי בתוך בני ישראל אני יקוק מקדשכם

verseTextEn:
You shall not profane My holy Name; but I will be sanctified among Bnei Yisroel. I am Adonoy Who makes you holy.


verseText:
ושננתם לבניך ודברת בם בשבתך בביתך ובלכתך בדרך ובשכבך ובקומך

verseTextEn:
You are to teach them to your children and you are to discuss them, when you sit at home, and when you journey on the road, and when you go to sleep, and when you rise.


verseText:
את-יקוק אלקיך תירא אתו תעבד ובו תדבק ובשמו תשבע

verseTextEn:
You are to fear Adonoy, your God, serve Him, cling to Him, and swear by His name.


verseTextEn:
You are to tie them as a sign on your arm and they are to be totafos between your eyes.


verseText:
דבר אל-בני ישראל ואמרת אלהם ועשו להם ציצת על-כנפי בגדיהם לדרתם ונתנו על-ציצת הכנף פתיל תכלת

verseTextEn:
Speak to Bnei Yisroel and tell them to make for themselves, tzizis-fringes on the corners of their garments—throughout their generations; and they will place with the fringes of each corner a thread of blue.


verseTextEn:
You are to write them on the doorposts of your house, and on your gateposts.


verseText:
הקהל את-העם האנשים והנשים והטף וגרך אשר בשעריך למען ישמעו ולמען ילמדו ויראו את-יקוק אלקיכם ושמרו לעשות אל-כל-דברי התורה הזאת

verseTextEn:
Assemble the people—the men and the women and the infants, and your convert who is in your towns; in order for them to hear and in order for them to learn to fear Adonoy, your God, and they will make sure to fulfill all the statements of this Torah.


verseText:
ועתה כתבו לכם את-השירה הזאת ולמדה את-בני-ישראל שימה בפיהם למען תהיה-לי השירה הזאת לעד בבני ישראל

verseTextEn:
And now write for yourselves this song and teach it to Bnei Yisroel to place it in their mouths; in order that this song will be for Me a witness against Bnei Yisroel.


verseText:
והיה כבשתו על כסא ממלכתו וכתב לו את-משנה התורה הזאת על-ספר מלפני הכהנים הלוים

verseTextEn:
It shall be, that when he occupies the throne of his kingdom, he must write for himself a duplicate of this Torah in a scroll form [the scroll] before the kohanim—the Levites.


verseText:
ואכלת ושבעת וברכת את-יקוק אלקיך על-הראץ הטבה אשר נתן-לך

verseTextEn:
You will eat and be full, and you will bless Adonoy, your God, for the good land He has given you.


verseTextEn:
They shall make a Sanctuary for Me, and I will [then] dwell in their midst.


verseTextEn:
You shall keep My Shabbosos and you shall fear My Sanctuary, I am Adonoy.


verseText:
וגם את-אחיך מטה לוי שבט אביך הקרב אתך וילוו עליך וישמרתוך ואתה ובינך אתך לפני אהל העדת

verseTextEn:
Also, your brothers, the tribe of Levi—the tribe of your father—bring to you, and they shall join you, and serve you, you and your sons with you, before the Tent of Testimony.


verseText:
ועבד הלוי הוא את-עבדת אהל מועד והם ישאו עונם חקת עולם לגרתיכם ובתוך בני ישראל לא ינחלו נחלה

verseTextEn:
The Levi[tes]—[they] shall perform the service of the Tent of Meeting and they will bear their guilt; it is an everlasting decree—throughout your generations—among Bnei Yisroel they (the Levites) shall have no inheritance.


verseText:
ורחצו אהרן ובניו ממנו את-ידיהם ואת-רגליהם

verseTextEn:
Aharon and his sons will wash from it their hands and their feet.


verseText:
באהל מועד מחוץ לפרכת אשר על-העדת יערך אתו אהרן ובניו מערב עד-בקר לפני יקוק חקת עולם לדרתם מאת בני ישראל

verseTextEn:
In the Tent of Meeting, outside the paroches, which is before the Testimony, Aharon and his sons shall arrange it [for the lamp to burn] from evening to morning before Adonoy. This is an everlasting statute for their generations of the B’nei Yisrael.


verseText:
דבר אל-רהרן ואל-בניו לאמר כה תברכו את-בני ישראל אמור להם

verseTextEn:
Speak to Aharon and to his sons, saying; This is how you shall bless Bnei Yisroel, saying to them:


verseTextEn:
You shall place the showbread upon the table, before Me at all times.


verseText:
והקטיר עליו אהרן קטרת סמים בבקר בבקר בהיטיבו את-הנרת יקטירנה

verseTextEn:
Aharon shall burn upon it incense of spices. Every morning when he cleans the lamps, he shall burn it.


verseTextEn:
A continual fire shall be lit on the altar; it shall not go out.


verseText:
ולבש הכהן מדו בד ומכנסי-בד ילבש על-בשרו והרים את-הדשן אשר תאכל האש את-העלה על-המזבח ושמו אצל המזבח

verseTextEn:
The kohein shall dress in his linen garment and he shall wear linen pants on his [body] skin; and he shall separate the ashes when the fire consumes the burnt-offering on the altar and place it next to the altar.


verseText:
צו את-בני ישארל וישלחו מן-המחנה כל-צרוע וכל-זב וכל טמא לנפש

verseTextEn:
Command Bnei Yisroel that they must expel from the camp. anyone with tzora’as, and anyone from whom flows a [seminal] discharge and anyone who became defiled by a (departed) soul.


verseText:
וקדשתו כי-את-לחם אלקיך הוא מקריב קדש יהיה-לך כי קדוש אני יקוק מקדשכם

verseTextEn:
You shall make him holy for he offers the bread of your God; he shall be holy unto you for I, Adonoy, am holy, Who makes you holy.


verseTextEn:
Make sacred garments for your brother, Aharon, for honor and splendor.


verseText:
ולבני קהת לא נתן כי-עבדת הקדש עלהם בכתף ישאו

verseTextEn:
He did not give any to the sons of Kehos because the sacred work was [incumbent] upon them, which they had to carry on their shoulders.


verseText:
ואל-בני ישארל תדבר לאמר שמן משחת-קדש יהיה זה לי לדרתיכם

verseTextEn:
Speak to the B’nei Yisrael, saying: “This shall be sacred anointing oil to Me for all your generations.


verseText:
וכי-יבא הלוי מאחד שעריך מכל-ישראל אשר-הוא גר דם ובא בכל-אות נפשו אל-המקום אשר-יבחר יקוק

verseTextEn:
If a Levite should come from one of your cities throughout Yisroel where he sojourns, coming will all his soul’s desire to the place that Adonoy chooses.


verseText:
ולאחתו הבתולה הקרובה אליו אשר לא-היתה לאיש לה חטמא

verseTextEn:
For his virgin sister, to whom he is closely related, who has not yet been married, for her, he may be defiled.


verseText:
ואמרת להם זה האשה אשר תקריבו ליקוק כבשים בני-שנה תמימם שנים ליום עלה תמיד

verseTextEn:
Say to them: “This is the fire-offering that you shall offer to Adonoy; yearling lambs without blemish, two each day, as a constant (daily) burnt-offering.


verseText:
זה קרבן אהרן ובניו אשר-יקריבו ליקוק ביום המשח אתו עשירת האפה סלת מנחה תמיד מחציתה בבקר ומחציתה בערב

verseTextEn:
This is the offering of Aharon and his sons that they shall offer to Adonoy on the day that he is anointed; one tenth of an ephah of fine flour as a meal-offering, always [daily]. Half of it [he shall offer] in the morning and half of it [he shall offer] in the evening.


verseText:
וביום השבת שני-כבשים בני-שנה תמימם ושני עשרנים סלת מנחה בלולה בשמן ונסכו

verseTextEn:
On the Shabbos day [the offering shall be] two yearling lambs without blemish, and two tenths [of an eiphah] of fine flour as a meal-offering, mixed with [olive] oil, and its libation.


verseText:
ובראשי חדשיכם תקריבו עלה ליקוק פרים בני-בקר שנים ואיל אחד כבשים בני-שנה שבעה תמימם

verseTextEn:
At the beginning of your months you shall bring a burnt-offering to Adonoy, two young bulls, one ram, seven yearling lambs, [all] without blemish.


verseText:
והקרבתם אשה ליקוק שבעת ימים ביום השביעי מקרא-קדש כל-מלאכת עבדה לא תעשו

verseTextEn:
You shall bring a fire-offering to Adonoy [on each of] seven days. On the seventh day it is [a day] of holy assembly; you shall not do any work of labor.


verseText:
דבר אל-בני ישראל ואמרת אלהם כי-תבאו אל-הראץ אשר אני נתן לכם וקצרתם את-קצירה והבאתם את-עמר ראשית קצירכם אל-הכהן

verseTextEn:
Speak to Bnei Yisroel and say to them; when you come into the land that I give to you and you reap its harvest, you shall bring an omer of the first fruits of your harvest to the kohein.


verseText:
וביום הבכורים בהקריבכם מנחה חדשה ליקוק בשבעתיכם מקרא-קדש יהיה לכם כל-מלאכת עבדה לא תעשו

verseTextEn:
On the day of the first fruits when you bring a new meal-offering to Adonoy on your Festival of Weeks, there shall be a sacred holiday to you when you shall not do any work of consequence.


verseText:
ממושבתיכם תביאו לחם תנופה שתים שני עשרנים סלת תהיינה חמץ תאפינה בכורים ליקוק

verseTextEn:
From [the land of] your dwelling places you shall bring two bread wave-offerings; of two tenths of flour they shall be. You shall bake them leavened, as first-fruit-offering to Adonoy.


verseText:
ועשיתם עלה לריח ניחח ליקוק פר בן-בקר אחד איל אחד כבשים בני-שנה שבעה תמימם

verseTextEn:
You shall bring a burnt-offering of a pleasing aroma to Adonoy, [consisting of] one young bull, one ram, and seven yearling lambs, [all] without blemish.


verseText:
והקרבתם עלה ליקוק ריח ניחח פר בן-בקר אחד איל אחד כבשים בני-שנה שבעה תמימם יהיו לכם

verseTextEn:
You shall bring a burnt-offering Adonoy, for a pleasing aroma, [consisting of] one young bull, one ram, and seven yearling lambs. They shall [all] be without blemish.


verseText:
בזאת יבא אהרן אל-הקדש בפר בן-בקר לחטאת ואיל לעלה

verseTextEn:
With this shall Aharon come into the Holy [Sanctuary]; with a young bullock, for a sin-offering and a ram, for a burnt-offering.


verseText:
והקרבתם עלה אשה ריח ניחח ליקוק פרים בני-בקר שלשה עשר אילם שנים כבשים בני-שנה ארבעה עשר תמימם יהיו

verseTextEn:
You shall bring a burnt-offering, a fire-offering for a pleasing aroma to Adonoy, [consisting of] thirteen young bulls, two rams, and fourteen yearling lambs. They shall [all] be without blemish.


verseText:
והקרבתם עלה אשה ריח ניחח ליקוק פר אחד איל אחד כבשים בני-שנה שבעה תמימם

verseTextEn:
You shall bring a burnt-offering, a fire-offering for a pleasing aroma to Adonoy, [consisting of] one young bull, one ram, and seven yearling lambs, [all] without blemish;


verseTextEn:
Three times a year you are to celebrate with Me.


verseText:
שלש פעמים בשנה יראה כ-זכורך אל-פני האדן יקוק

verseTextEn:
Three times a year, every male among you must appear before the Presence of the Master, Adonoy.


verseText:
ושמחת בחגך אתה ובנך ובתך ועבדך ואמתך והלוי והגר והיתום והאלמנה אשר בשעריך

verseTextEn:
You are to rejoice during your festival—you and your son and your daughter, and your male slave and your female slave, and the Levite and the proselyte, and the orphan and the widow who are in your city.


verseText:
והיה לכם למשמרת עד ארבעה עשר יום לחדש הזה ושחטו אתו כל קהל עדת-ישראל בין הערבים

verseTextEn:
You shall hold it in safekeeping until the fourteenth day of this month, they shall slaughter it—the entire community of Yisrael—between evenings [in the afternoon].


verseText:
ואכלו את-הבשר בלילה הזה צלי-אש ומצות על-מררים יאכלהו

verseTextEn:
They shall eat the meat during this night. It shall be roasted over fire. They shall eat it with matzos and bitter herbs.


verseText:
בחדש השני בארבעה עשר יום בין הערבים יעשו אתו על-מצות ומררים יאכלהו

verseTextEn:
in the second month, on the fourteenth day in the afternoon he shall perform it. Together with matzohs and bitter herbs they shall eat it.


verseText:
וביום שמלתכם ובמועדיכם ובראשי חדשיכם ותקעתם בחצצרת על עלתיכם ועל זבחי שלמיכם והיו לכם לזכרון לפני אלקיכם אני יקוק אלקיכם

verseTextEn:
On your joyous days and on your festivals and on the beginnings of your months you shall blow with the trumpets for your burnt-offerings and for your peace-offerings; and it shall be a remembrance for you before your God, I am Adonoy your God.


verseText:
שור אן-כשב או-עז כי יולד והיה שבעת ימים תחת אמו ומיום השמיני והלאה ירצה לקרבן אשה ליקוק

verseTextEn:
When the donkey saw the angel of Adonoy, it crouched beneath Bil’am; Bil’am became angry and beat the donkey with the stick.


verseText:
ואיש כי-יקריב זבח-שלמים ליקוק לפלא-נדר או לנדבה בבקר או בצאן תמים יהיה לרצון כל-מום לא יהיה-בו

verseTextEn:
If a man will bring a peace-offering to Adonoy, to fulfill an articulated vow or free-will-offering of cattle or of sheep, it shall be unblemished, that it be favorably accepted. No blemish shall be in it.


verseText:
וכל-קרבן מנחתך במלח תמלח ולא תשבית מלח ברית אלקיך מעל מנחתך על כל-קרבנך תקריב מלח

verseTextEn:
You shall salt all your meal-offerings with salt and you shall not omit salt, the covenant of your God from [being placed] upon your meal-offerings. You shall bring salt on every one of your offerings.


verseText:
אם-עלה קרבנו מן-הבקר זכר תמים יקריבנו אל-פתח אהל מועד יקריב אתו לרצנו לפמי יקוק

verseTextEn:
If his offering is a burnt-offering of cattle he shall bring an unblemished male; to the entrance of the Tent of Meeting he shall bring it, that it be favorably accepted from him before Adonoy.


verseText:
דבר אל-אהרן ואל-בניו לאמר זאת תורת החטאת במקום אשר תשחט העלה תשחט החטאת לפני יקוק קדש קדשים הוא

verseTextEn:
Speak to Aharon and his sons, saying: this is the law of the sin-offering. In the place where the burnt-offering is slaughtered, the sin-offering shall be slaughtered, before Adonoy; it is holy of holies [most holy].


verseTextEn:
This is the law of the guilt-offering; it is holy of holies [=most holy].


verseTextEn:
This is the law of the peace-offering that one will bring to Adonoy.


verseText:
ונפש כי-תקריב קרבן מנחה ליקוק סלת יהיה קרבנו ויצק עליה שמן ונתן עליה לבנה

verseTextEn:
When a person brings a meal-offering to Adonoy, his offering shall be of fine flour; he shall pour oil upon it and place frankincense upon it.


verseText:
ואם כל-עדת ישראל ישגו ונעלם דבר מעיני הקהל ועשו אחת מכל-מצות יקוק אשר לא-תעשינה ואשמו

verseTextEn:
If the entire congregation of Yisroel erred and the matter [that error] was concealed from the eyes of the community, and they did [transgress] one of the commandments of Adonoy that should not be done, they incur guilt.


verseText:
ונפש כי-תחטא ושמעה קול אלה והוא עד או ראה או ידע אם-לוא יגיד ונשא עונו

verseTextEn:
If a person sins, and heard an oath [demanding his testimony] [in a case where] he is a witness; [for] he either saw or knew [something relevant], if he does not testify, he will bear [the burden of] his iniquity.


verseText:
ואם-נפש כי תחטא ועשתה אחת מכל-מצות יקוק אשר לא תעשינה ולא-ידע ואשם ונשא עונו

verseTextEn:
If a person sins and did [transgress] one of the commandments of Adonoy that should not be done, [however,] he is uncertain [that he sinned], and he [nevertheless] incurs guilt and will bear [the burden of] his iniquity.


verseText:
נפש כי-תמעל מעל וחטאה בשגגה מקדשי יקוק והביא את-אשמו ליקוק איל תמים מן-הצאן בערכך כסף-שקלים בשקל-הקדש לאשם

verseTextEn:
If a person wrongfully deviates and unwittingly sins [by using the] sacred property of Adonoy, he shall bring his guilt-offering to Adonoy, an unblemished ram, from the sheep, based on the valuation of holy silver shekalim, for a guilt-offering.


verseText:
ואם-לא תשיג ידו לשתי תרים או לשני בני-יונה והביא את-קרבנו אשר חטא עשירת האפה סלת לחטאת לא-ישים עליה שמן ולא-יתן עליה לבנה כי חטאת היא

verseTextEn:
If his means are not sufficient for the acquisition of two turtledoves or two young pigeons, he shall bring as his offering,—[he] who has sinned,—one tenth of an epha of fine flour as a sin-offering. He shall not put oil upon it, nor shall he place frankincense upon it, for it is a sin-offering.


verseText:
והתודו את-חטאתם אשר עשו והשיב את-אשמו בראשו וחמישתו יסף עליו ונתן לאשר אשם לו

verseTextEn:
They shall confess the sins which they committed and return the principal amount [of the object] of his guilt, and add one fifth to that amount. He shall then give it to whom he is indebted.


verseText:
וכי-יטהר הזב מזובו וספר לו שבעת ימים לטהרתו וכבס בגדיו ורחץ בשרו במים חיים וטהר

verseTextEn:
When a zov will become ritually clean, from his discharge-impurity, he shall count for himself seven days for his purification and wash his garments, and bathe in running water, and he will be purified.


verseText:
ואם-טהרה מזובה וספרה לה שבעת ימים ואחר תטהר

verseTextEn:
When she has become pure from her discharge-impurity, she shall count seven days for herself and afterwards she becomes purified.


verseText:
ובמלאת ימי טהרה לבן או לבת תביא כבש בן-שנתו לעלה ובן-יונה או-תר לחטאת אל-פתח אהל-מועד אל-הכהן

verseTextEn:
When the days of her purification are completed, be it for a son or for a daughter, she shall bring a lamb, in its first year, as a burnt-offering and a young pigeon or a turtledove as a sin-offering, to the entrance of the Tent of Meeting, to the kohein.


verseText:
וביום השמיני יקח שני-כבשים תמימים וכבשה אחת בת-שנתה תמימה ושלשה עשרנים סלת מנחה בלולה בשמן ולג אחד שמן

verseTextEn:
On the eighth day, he shall take two unblemished lambs and one ewe in her first year, unblemished, and three tenths fine flour, for a meal-offering, mixed with oil and one log of oil.


verseText:
וכל-מעשר בקר וצאן כל אשר-יעבר תחת השבט העשירי יהיה-קדש ליקוק

verseTextEn:
All tithes of cattle and sheep, anything that passes under the rod, the tenth one shall be sacred to Adonoy.


verseText:
קדש-לי כל-בכור פטר כל-רחם בבני ישראל באדם ובבהמה לי הוא

verseTextEn:
“Sanctify to Me all the first-born, that [is the first to] open the womb among the B’nei Yisrael, both of man and beast, it is Mine.”


verseTextEn:
[Your offering of] the fullness [of your newly ripened produce] and of your terumah-offering’s you must not delay. The first-born of your sons, you shall give to Me.


verseText:
ופטר חמור תפדה בשה ואם-לא תפדה וערפתו כל בכור בניך תפדה ולא-יראו פני ריקם

verseTextEn:
The donkey that opens the womb shall be redeemed with a sheep, and if it is not redeemed, you must break its neck. [You must] redeem all first-born of your sons, and you must not appear before Me empty-handed.


verseText:
וכל-פטר חמר תפדה בשה ואם-לא תפדה וערפתו וכל בכור אדם בניך תפדה

verseTextEn:
Redeem each firstling donkey with a sheep. If it is not redeemed, you must break its neck. Redeem every first-born male among your sons.


verseText:
כי אם-אל-המקום אשר-יבחר יקוק אלקיכם מכל-שבטיכם לשום את-שמו שם לשכנו תדרשו ובאת שמה

verseTextEn:
Rather at the place that Adonoy, your God, chooses from all your tribes to set His Presence there, will you seek His Presence and come there.


verseText:
כי אם במקום אשר-יבחר יקוק באחד שבטיך שם תעלה עלתיך ושם תעשה כל אשר אנכי מצוך

verseTextEn:
Solely in the place that Adonoy chooses within one of your tribes, there are you to offer up your burnt-offerings, and there are you to do everything that I am commanding you.


verseText:
רק קדשך אשר-יהיו לך ונדריך תשע ובאת אל-המקום אשר-יבחר יקוק

verseTextEn:
However, your sacred offerings that you will have, and your pledges, you are to bring when you come to the place that Adonoy chooses.


verseText:
רק בכל-אות נפשך תזבח ואכלת בשר בכרכת יקוק אלקיך אשר נתן-לך בכל-שעריך והטהור יאכלנו כצבה וכאיל

verseTextEn:
Except with the fullness of your appetite you may slaughter and eat meat in accord with the blessing of Adonoy, your God, that He has given you in all your cities; the ritually unclean and the clean will eat it like the deer and the gazelle.


verseText:
לא יחלפינו ולא-ימיר אתו טוב ברע או-רע בטוב ואם-המר ימיר בהמה בבהמה והיה-הוא ותמורתו יהיה-קדש

verseTextEn:
He shall not exchange it [with anothers animal] and he shall not change it [with his own animal] whether it be a good one for a worse one [or] a bad one for a better one. If he did exchange one animal for another animal, then both it and its replacement shall be sacred.


verseText:
והנותרת ממנה יאכלו אהרן וביו מצות תאכל במקום קדש בחצר אהל-מועד יאכלוה

verseTextEn:
Whatever remains from it shall be eaten by Aharon and his sons. It must be eaten as matzoh, in a sacred place. In the courtyard of the Tent of Meeting they shall eat it.


verseText:
ואכלו אתם אשר כפר בהם למלא את-ידם לקדש אתם וזר לא-יאכל כי-קדש הם

verseTextEn:
They are to eat those things through which atonement was achieved, to install them and [thereby] to sanctify them. A stranger [a non-kohein] may not eat thereof for they are sacred.


verseText:
והבשר אשר-יגע בכל-טמא לא יאכל באש ישרף והבשר כל-טהור יאכל בשר

verseTextEn:
The flesh [of offerings] that will touch any unclean [thing] may not be eaten; it shall be burned in fire. [As to] the [pure] flesh, every [ritually] pure person may eat [the] meat.


verseTextEn:
Whatever flesh is left over from the offering shall be burned in fire, on the third day.


verseText:
כל-ימי נדר נזרו תער לא-יעבר על-ראשו עד-מלאת הימם אשר-יזיר ליקוק קדש יהיה גדל פרע שער ראשו

verseTextEn:
As long as he is under his nazirite oath a razor shall not pass over [to touch] his head. Until he completes his days as a Nazir to Adonoy he shall be sacred, he shall let the hair of his head grow long.


verseText:
וכי-ימות מת עליו בפתע פתאם וטמא ראש נזרו וגלח ראשו ביום טהרתו ביום השביעי יגלחנו

verseTextEn:
If someone died near him suddenly, or unexpectedly, and caused his nazirite crowned head to be defiled, he shall shave his head on the day of his purification, he shall shave it on the seventh day.


verseText:
מוצא פשתיך תשמר ועית כאשר נדרת ליקוק אלקיך נדבה אשר דברת בפיך

verseTextEn:
Keep what you have articulated; and perform whatever you vow; to Adonoy, your God, voluntarily—whatever you say with your mouth.


verseText:
וידבר משה אל-ראשי המטות לבני ישראל לאמר זה הדבר אשר צוה יקוק

verseTextEn:
Moshe spoke to the tribal leaders of Bnei Yisroel saying: “This is the word that Adonoy has commanded.


verseText:
יכי-ימות מן-הבהמה אשר-היא לכם לאכלה הנגע בנבלתה יטמא עד-הערב

verseTextEn:
If any animal dies [of those] that are permitted to eat whoever touches its carcass shall be unclean until the evening.


verseText:
וזה לכם הטמא בשרץ השרץ על-הארץ החלד והעכבר והצב למינהו

verseTextEn:
These [also] are unclean to you among all creeping creatures that crawl on the ground; the weasel, the mouse and the toad, to its kind.


verseText:
מכל-האכל אשר יאכל אשר יבוא עליו מים יטמא וכל-משקה אשר ישתה בכל-כלי יטמא

verseTextEn:
Of all foods that are eaten upon which water comes, shall be unclean. Every beverage that is drunk, in any vessel, shall be impure.


verseText:
ואשה כי-יזוב זוב דמה ימים רבים בלא עת-נדתה או כי-תזוב על-נדתה כל-ימי זוב טמאתה כימי נדתה תהיה טמאה הוא

verseTextEn:
When a woman discharges her blood-flow, many days outside her menstrual cycle, or if it flows after her menstrual cycle, all the days of her discharge-impurity shall be as her days of menstrual impurity; she is impure.


verseText:
דבר אל-בני ישראל לאמר אשה כי תזריע וילדה זכר וטמאה שבעת ימים כימי נדת דותה תטמא

verseTextEn:
Speak to Bnei Yisroel, saying, when a woman conceives and gives birth to a male child she will be ritually unclean for seven days; as the days of her menstrual flow, she will be unclean.


verseText:
וראה הכהן את-הנגע בעור-הבשר ושער בנגע הפך לבן ומראה הנגע עמק מעור בשרו נגע צרעת הוא וראהו הכהן וטמא אתו

verseTextEn:
The kohein shall see the plague in the skin of the flesh and [if] the hair in the skin-eruption has turned white and the appearance of the plague is deeper than the skin of his body, it is the skin-eruption of tzoraas. The kohein shall see it and declare him [to be] unclean.


verseText:
וראה את-נגע ביום השביעי כי-פשה הנגע בבגד או-בשתי או-בערב או בעור לכם אשר-יעשה העור למלאכה צרעת ממארת הנגע טמא הוא

verseTextEn:
He shall see the eruption on the seventh day. If the eruption has spread in the garment or in the warp thread, or in the woof thread, or in the leather hide, or in the work made of leather, it is a prickly tzoraas, it is unclean.


verseText:
ובא הכהן וראה והנה פשה הנגע בבית צרעת ממארת הוא בבית טמא הוא

verseTextEn:
the kohein shall come and see; and behold! the eruption has spread in the house; prickly tzoraas is in the house, it is impure.


verseText:
דברו אל-בני ישראל ואמרתם אלהם איש איש כי יהיה זה מבשרו זוהו טמא הוא

verseTextEn:
Speak to Bnei Yisroel and say to them; should [discharge] flow from the body of any man, [because of] his discharge, he is impure.


verseText:
ואיש כי-תצא ממנו שכבת-זרע ורחץ במים את-כל-בשרו וטמא עד-הערב

verseTextEn:
A man, if semen issues from him, he shall bathe his entire body in water and is impure until the evening.


verseText:
ואשה כי-תהיה זבה דם יהיה זבה בבשרה שבעת ימים תהיה בנדתה וכל-הנגע בה יטמא עד-הערב

verseTextEn:
When a woman has a discharge [and] the discharge will be blood in her body, for seven days she will be in [the state of] her menstrual impurity. Anyone who touches her will be impure until the evening.


verseTextEn:
One who touches the corpse of any [human] soul shall become unclean for seven days.


verseText:
והזה הטהר על-הטמא ביום השלישי והיום השביעי וחטאו ביום השביעי וכבס בגדיו ורחץ במים וטהר בערב

verseTextEn:
The ritually clean person shall sprinkle upon the unclean person on the third day and on the seventh day; he shall purify him on the seventh day when he must wash his garments and bathe in water, and then he becomes clean in the evening.


verseText:
וזאת תהיה תורת המצרע ביום טהרתו והובא אל-הכהן

verseTextEn:
This shall be the law regarding the person with tzoraas on the day of his purification, he shall be brought to the kohein.


verseText:
והיה ביום השביעי יגלח את-כל-שערו את-ראשו ואת-זקנו ואת גבת עיניו ואת-כל-שערו יגלח וכבס את-בגדיו ורחץ את-בשרו במים וטהר

verseTextEn:
It shall be, that on the seventh day, he shall shave off all of his hair, [that of] his head, his beard and his eyebrows; he shall shave off all of his hair. He shall wash his garments, and bathe his body in water and become purified.


verseText:
והצרוע אשר-בו הנגע בגדיו יהיו פרמים וראשו יהיה פרוע ועל-שפם יעטה וטמא טמא יקרא

verseTextEn:
The tzorua—[the person] who has the skin-eruption—his garments shall have a tear in them, his hair shall be grown long, and he must cover his head down to his upper lip, and Unclean, unclean, shall he call out.


verseText:
ואסף איש טהור את אפר הפרה והניח מחוץ למחנה במקום טהור והיתה לעדת בני-ישראל למשמרת למי נדה חטאת הוא

verseTextEn:
A ritually clean person shall gather the cow’s ashes and place [it] outside the camp in a clean place; it shall remain a keepsake for the community of Bnei Yisroel for sprinkling water for purification.


verseText:
דבר אל-בני ישראל ואמרת אלהם איש כי יפלא נדר בערכך נפשת ליקוק

verseTextEn:
Speak to Bnei Yisroel and say to them; when a person [orally] expresses a vow pledging valuation of souls, to Adonoy.


verseText:
ואם כל-בהמה טמאה אשר לא-יקריבו ממנה קרבן ליקוק והעמיד את-הבהמה לפני הכהן

verseTextEn:
If it is any unclean (blemished) animal which cannot be offered to Adonoy, he shall present the animal to the kohein.


verseText:
ואיש כי-יקדש את-ביתו קדש ליקוק והעריכו הכהן בין טוב ובין רע כאשר יעריך אתו הכהן כן יקום

verseTextEn:
If a man will consecrate his house as being sacred to Adonoy, the kohein shall determine its value, whether it is good or bad; as the kohein determines its value, so shall it be established.


verseText:
ואם משדה אחזתו יקדיש איש ליקוק והיה ערכך לפי זרעו זרע חמר שערים בחמשים שקל כסף

verseTextEn:
If from his ancestral field a man will consecrate to Adonoy its valuation shall be according to the measure of its seed; [at the rate of] one chomer of barley seed per fifty silver shekalim.


verseText:
ובשנה הרביעת יהיה כל-פריו קדש הלולים ליקוק

verseTextEn:
On the fourth year, all of its fruit shall be holy [upon which to say] praise[s to] Adonoy.


verseText:
וכרמך לא תעולל ופרט כרמך לא תלקט לעני ולגר תעזב אתם אני יקוק אלקיכם

verseTextEn:
You shall not glean your vineyard, and the fallen grapes of your vineyard, you shall not gather. For the poor and the proselyte you shall leave them, I am Adonoy, your God.


verseText:
כי תקצר קצירך בשדך ושכחת עמר בשדה לא תשוב לקחתו לגר ליתום ולאלמנה יהיה למען יברכך יקוק אלקיך בכל מעשה ידיך

verseTextEn:
When you reap your reaping in your field, and you forget a sheaf in the field, you may not return to take it; for the proselyte, for the orphan, and for the widow let it be; in order that Adonoy, your God, will bless you in all your endeavors.


verseText:
ראשית בכורי אדמתך תביא בית יקוק אלקיך לא-תבשל גדי בחלב אמו

verseTextEn:
The beginning of the first fruits of your land must be brought to the House of Adonoy, your God. You must not cook a young animal in the milk of its mother.


verseText:
ראשית דגנך תירשך ויצהרך וראשית גז צאנך תתן-לו

verseTextEn:
The first portion of your grain, your wine, and your olive oil, and the first of the shearing of your sheep are you to give him.


verseText:
וכל-מעשר הארץ מזרע הארץ מפרי העץ ליקוק הוא קדש ליקוק

verseTextEn:
All tithings of the land; whether of the seeds [crops] of the land or of the fruit of the tree, belongs to Adonoy, it is sacred to Adonoy.


verseText:
עשר תעשר את כל-תבואת זרעך היצא השדה שנה שנה

verseTextEn:
You must surely tithe all the produce of your planting, that your field yields on a yearly basis.


verseText:
ואל-הלוים תדבר ואמרת אלהם כי-תקחו מאת בני-ישראל את-המעשר אשר נתתי לכם מאתם בנחלתכם והרמתם ממנו תרומת יקוק מעשר מן-המעשר

verseTextEn:
“Speak to the Levites and say to them: ‘When you take the tithe from Bnei Yisroel, which I gave you from them for your inheritance, set aside from it the terumah-gift of Adonoy, a tithe of the tithe.


verseText:
מקצה שלש שנים תוציא את-כל-מעשר תבואתך בשנה ההוא והנחת בשעריך

verseTextEn:
At the end of three years, separate all the tithes of your produce of that year and set them aside in your city.


verseText:
ואמרת לפני יקוק אלקיך בערתי הקדש מן-הבית וגם נתתיו ללוי ולגר ליתום ולאלמנה ככל-מצותך אשר צויתני לא-עברתי ממצותיך ולא שכחתי

verseTextEn:
You shall declare before Adonoy, your God, ‘‘I have divested my estate of sacred material, and I have also presented it to the Levi and also to the proselyte, the orphan, and the widow, totally according to Your command that You commanded me; I did not transgress any of Your commandments nor did I forget.


verseText:
וענית ואמרת לפני יקוק אלקיך ארמי אבד אבי וירד מצרימה ויגר שם במתי מעט ויהי-שם לגוי עצום ורב

verseTextEn:
And you shall then proclaim and say before Adonoy, your God, ‘‘ the Aramite destroy[ed] my forefather, then he descended to Egypt and sojourned there with a tiny community; and there he became a great people, powerful and numerous.


verseText:
ראשית ערסתכם חלה תרימו תרומה כתרומת גרן כן תרימו אתה

verseTextEn:
[From] the first portion of your doughs you shall separate a loaf as a separated portion; like the terumah-gift of the granary, so shall you separate it.


verseText:
והשביעת תשמטנה ונטשתה ואכלו אביני עמך ויתרם תאכל חית השדה כן-תעשה לכרמך לזיתך

verseTextEn:
But on the seventh [year] you must let it rest, and abandon it [by not eating its produce], and let the needy among your people eat it. What they leave over, the beasts of the field can eat. Do the same with your vineyard and your olive [trees].


verseText:
ששת ימים תעבד יביום השביעי תשבת בחריש ובקציר תשבת

verseTextEn:
Six days you shall work but on the Seventh day you must cease; you must cease plowing and harvesting.


verseText:
וקדשתם את שנת החמשים שנה קראתם דרור בארץ לכל-ישביה יובל הוא תהיה לכם ושבתם איש אל-אחזתו ואיש אל-משפחתו תשבו

verseTextEn:
You shall sanctify the year of the fiftieth year and proclaim freedom in the land for all of its inhabitants; it shall be for you a jubilee and each man shall return to his ancestral land and each man shall return to his family.


verseText:
והעברת שופר תרועה בחדש השבעי בעשור לחדש ביום הכפרים תעבירו שופר בכל-ארצכם

verseTextEn:
You shall make a proclamation with the shofor on the tenth day of the seventh month. On Yom Kippur shall this shofor-proclamation be made. throughout all your land.


verseTextEn:
In all of your ancestral lands you shall grant redemption to the land.


verseText:
ואיש כי-ימכר בית-מושב עיר חומה והיתה געלתו עד-תם שנת ממכרו ימים תהיה גאלתו

verseTextEn:
If a man shall sell a residential home [that is] within a walled city, the time allotted for its redemption shall be until the end of one year after he sold it. He has the days [of a full year] in which to redeem it.


verseText:
וספרת לך שבע שבתת שנים שבע שנים שבע פעמים והיו לך ימי שבע שבתת השנים תשע וארבעים שנה

verseTextEn:
You shall count for yourself seven sabbatical years, seven years, seven times and it shall be for you, the days (period) of the seven sabbatical years, forty-nine years.


verseText:
את-הנכרי תגש ואשר יהיה לך את-אחיך תשמט ידך

verseTextEn:
You should demand payment from the stranger, but what you have with your brother your hand will relinquish.


verseText:
וזה היה משפט הכהנים מאת העם מאת זבחי הזבח אם-שור אם-שה ונתן לכהן הזרע והלחיים והקבה

verseTextEn:
And this will be the stipend of the kohanim from the people from the slaughterers of [permitted] meat, whether an ox or a sheep; he will give the kohein the foreleg and the jaw and the [fourth] stomach.


verseText:
אך-כל-חרם אשר יחרם איש ליקוק מכל-אשר-לו מאדם ובהמה ומשדה אחזתו לא ימכר ולא יגאל כל-חרם קדש-קדשים הוא ליקוק

verseTextEn:
However, any dedication that a man will dedicate to Adonoy from any of his belongings be it people (slave), or animal, or of the field of his ancestral land, [none of these] can be sold or redeemed. Everything that is dedicated is most holy, unto Adonoy.


verseText:
כי-ירחק ממך המקום אשר יבחר יקוק אלקיך לשום שמו שם וזבחת מבקרך ומצאנך אשר נתן יקוק לך כאשר צויתך ואכלת בשעריך בכל אות נפשך

verseTextEn:
When the place is distant from you that Adonoy, your God, chooses to set His Presence there, you may slaughter some of your cattle or your flocks that Adonoy gave you, as I have commanded you; and you will eat in your cities with all your appetite.


verseText:
ואיש איש מבני ישראל ומן-הגר הגר בתוכם אשר יצוד ציד חיה או-עוף אשר יאכל ושפך את-דמו וכסהו בעפר

verseTextEn:
Each and every person of the House of Israel and from the proselyte residing among them who will ensnare [the catch] any wild animal or fowl that is permitted to be eaten, he shall spill its blood and cover it with earth.


verseText:
שלח תשלח את-האם ואת-הבנים תקח-לך למען ייטב לך והארכת ימים

verseTextEn:
You must surely send away the mother and the offspring take for yourself, so that you will benefit and you will live long.


verseText:
דברו אל-בני ישראל לאמר זאת החיה אשר תאכלו מכל-הבהמה אשר על-הארץ

verseTextEn:
Speak to Bnei Yisroel, saying: these are the living things that you may eat from among all the animals that are on the earth.


verseText:
אך את-זה לאכלו מכל שרץ העוף ההלך על-ארבע אשר-לא כרעים ממעל לרגליו לנתר בהן על-הארץ

verseTextEn:
However, these you may eat of all the flying insects that walk on four [legs], those which have knees extending above their legs so that it hops on the ground with them.


verseText:
את-זה תאכלו מכל אשר במים כל אשר-לו סנפיר וקשקשת במים בימים ובנחלים אתם תאכלו

verseTextEn:
These you may eat, of all things that are in water; all that have fins and scales in the waters, in oceans and in rivers; you may eat them.


verseText:
החדש הזה לכם ראש חדשים ראשון הוא לכם לחדשי השנה

verseTextEn:
“This month shall be [reckoned] to you [as] the head [beginning] of months. It shall be to you the first of the months of the year.


verseText:
ששת ימים תעשה מעשיך וביום השביעי תשבת למען ינוח שורך וחמורך וינפש בן-אמתך והגר

verseTextEn:
You may do your work six days, but on the seventh day you must cease; so that your ox and your donkey may rest, and the son of your female slave may be refreshed, and [also] the stranger.


verseTextEn:
Remember the Shabbos day to sanctify it.


verseText:
שבעת ימים מצות לאכלו אך ביום הראשון תשביתו שער מבתיכם כי כל-אכל חמץ ונכרתה הנפש ההוא מישראל מיום הראשון עד-יום השבעי

verseTextEn:
You must eat matzos for seven days, but before the first day you must remove [all] leaven from your homes; for anyone who eats chametz, that soul will be cut off from Yisrael. [Chametz is forbidden] from the first day [of Pesach] until [after] the seventh day.


verseText:
והגדת לבנך ביום ההוא לאמר בעבור זה עשה יקוק לי בצאתי ממצרים

verseTextEn:
You must tell your son [child] on that day saying, ‘Because of this, Adonoy did [this] for me when I came out of Egypt.’


verseText:
בראשן בארבעה עשר יום לחדש בערב חאכלו מצת עד יום האחד ועשרים לחדש בערב

verseTextEn:
In the first [month] on the fourteenth day of the month, in the evening you shall eat matzos; until the twenty-first day of the month in the evening.


verseText:
וביום הראשון מקרא-קדש וביום השביעי מקרא-קדש יהיה לכם כל-מלאכה לא-יעשה בהם אך אשר יאכל לכל-נפש הוא לבדו יעשה לכם

verseTextEn:
The first day shall be a holy assembly and the seventh day shall be a holy assembly to you. No work shall be done on them, only for [the preparation of food] which will be eaten by every person, that alone may be done for you.


verseText:
וספרתם לכם ממחרת השבת מיום הביאכם את-עמר התנופה שבע שבתות תמימת תהיינה

verseTextEn:
You shall count for yourselves, from the day after the day of rest (Pesach) from the day on which you will bring the omer waveuplifted-offering, seven complete weeks they shall be,


verseText:
וקראתם בעצם היום הזה מקרא-קדש יהיה לכם כל-מלאכת עבדה לא תעשו חקת עולם בכל-מושבתיכם לדרתיכם

verseTextEn:
You shall proclaim on this very day; it shall be a [day of] holy assembly for you you shall not do any work of labor. It is an everlasting statute in all your dwelling places throughout your generations.


verseText:
דבר אל-בני ישראל לאמר בחדש השביעי באדח לחדש יהיה לכם שבתון זכרון תרועה מקרא-קדש

verseTextEn:
Speak to Bnei Yisroel, saying; in the seventh month, on the first of the month, shall be for you a [day of] rest. A remembrance of the sounding [of the shofor], a holy assembly.


verseText:
והיתה לכם לחקת עולם בחדש השביעי בעשור לחדש תענו את-נפשתיכם וכל-מלאכה לא תעשו האזרח והגר הגר בתוככם

verseTextEn:
It shall be for an everlasting statute for you; in the seventh month, on the tenth of the month, you shall afflict yourselves and not do any work, the native-born and the proselyte residing among you.


verseText:
שבת שבתון היא לכם ועניתם את-נפשתיכם חקת עולם

verseTextEn:
It is a Shabbos of Shabbosos to you and you must afflict yourselves; it is an everlasting statute.


verseText:
ביום הראשון מקרא-קדש כל-מלאכת עבודה לא תעשו

verseTextEn:
On the first day [there shall be] a holy assembly; you shall not do any work of labor.


verseText:
שבעת ימים תקריבו אשה ליקוק ביום השמיני מקרא-קדש יהיה לכם והרקרבתם אשה ליקוק עצרת הוא כל-מלאכת עבדה לא תעשו

verseTextEn:
For seven days, you shall bring a fire-offering to Adonoy; the eighth day shall be for you a holy assembly, and you shall bring a fire-offering to Adonoy. It is [a day] of convocation. you shall not do any work of labor.


verseText:
בסכת תשבו שבעת ימים כל-האזרח בישראל ישבו בסכת

verseTextEn:
You shall dwell in the sukkos seven days, every native born Israelite shall dwell in the sukkos.


verseText:
ולקחתם לכם ביום הראשון פרי עץ הדר כפת תמרים וענף עץ-עבת וערבי-נחל ושמחתם לפני יקוק אלקיכם שבעת ימים

verseTextEn:
You shall take for yourselves, on the first day, the fruit of the beautiful tree (esrog), a branch of palm trees (lulav), boughs of thick-leaved trees (hadasim), and willows of the brook (aravos), and you shall rejoice before Adonoy, your God, for seven days.


verseText:
ובחש השביעי באחד לחדש מקרא-קדש יהיה לכם כל-מלאכת עבדה לא תעשו יום תרועה יהיה לכם

verseTextEn:
The first day of the seventh month shall be a sacred holiday to you when you shall not do any work of consequence. It shall be a day of sounding the ram’s horn.


verseText:
זה יתנו כל העבר על-הפקדים מחתית השקל בשקל הקדש עשרים גרה השקל מחתית השקל תרומה ליקוק

verseTextEn:
Everyone passing by to be counted must give this—half a shekel based on the shekel of the Holy [Sanctuary,] where a shekel is twenty geirah. Half of such a shekel must be given as a terumah-offering to Adonoy.


verseText:
נביא מקרבך מאחיך כמני יקים לך יקוק אלקיך אליו תשמעון

verseTextEn:
A prophet from your midst, of your brethren, like me, will Adonoy, your God, establish for you; heed him.


verseText:
שום תשים עליך מלך אשר יבחר יקוק אלקיך בו מקרב אחיך תשים עליך מלך לא תוכל לתת עליך איש נכרי אשר לא-אחיך הוא

verseTextEn:
Appoint are you to appoint over yourself a king whom Adonoy, your God, will choose. From among your brothers are you to appoint over yourself a king; you may not place over yourself a foreigner who is not your brother.


verseText:
על-פי התורה אשר יורוך ועל-המשפט אשר-יאמרו לך תעשה לא תסור מן-הדבר אשר-יגידו לך ימין ושמאל

verseTextEn:
In accord with the Torah that they instruct you and upon the law that they state to you, are you to act; do not deviate from the word they tell you, neither right or left.


verseText:
לא-תהיה אחרי-רבים לרעת ולא-תענה על-רב לנטת אחרי רבים להטת

verseTextEn:
Do not follow the majority to do evil. Do not respond with your opinion in a dispute [merely] to lean [toward one side]. It must be decided by the majority.


verseText:
שפטים ושטרים תתן-לך בכל-שעריך אשר יקוק אלקיך נתן לך לשבטיך ושפטו את-העם משפט-צדק

verseTextEn:
Judges and police officers you shall appoint for yourself in all of your cities that Adonoy, your God, is giving you for your tribes; who will judge the people righteous justice.


verseText:
לא-תעשו עול במשפט לא-תשא פני-דל ולא תהדר פני גדול בצדק תשפט עמיתך

verseTextEn:
You shall not commit injustice in judgement, you shall not favor a poor man and you shall not show honor to a powerful man. With righteousness shall you judge your fellow [Jew].


verseText:
ודרשת וחקרת ושאלת היטב והנה אמת נכון הדבר נעשתה התועבה הזאת בקרבך

verseTextEn:
You must investigate, inquire, and interrogate thoroughly; and if in fact the report is true and accurate—this abomination was committed among you.


verseText:
ועשיתם לו כאשר זמם לעשות לאחיו ובערת הרע מקרבך

verseTextEn:
You are to do to [each of] them as he conspired to do to his brother, and eliminate the evil from among you;


verseText:
והורדו זקני העיר ההוא את-העגלה אל-נחל איתן אשר לא-יעבד בו ולא יזרע וערפו-שם את-העגלה בנחל

verseTextEn:
The elders of that city will take down the calf to a stony valley that is not to be tilled and not to be seeded, and they shall decapitate the calf in that valley.


verseText:
תכין לך הדרך ושלשת את-גבול ארצך אשר ינחילך יקוק אלקיך והיה לנוס שמה כל-רצח

verseTextEn:
Ready the route for yourself and divide the borders of your land into three sections that Adonoy, your God, will allot you; this will serve for any murderer to flee there.


verseText:
צו את-בני ישראל ונתנו ללוים מנחלת אחזתם ערים לשבת ומגרש לערים סביבתיהם תתנו ללוים

verseTextEn:
“Instruct Bnei Yisroel and have them give to the Levites from their hereditary possession, cities in which to settle; and open space for the cities all around you shall give to the Levites.


verseText:
כי תבנה בית חדש ועשית מעקה לגגך ולא-תשים דמים בביתך כי-יפל הנפל ממנו

verseTextEn:
When you build a new home, you are to make a fence for your roof; and do not place blood [liability] in your house, for someone who should fall may fall from it.


verseText:
אבד תאבדון את-כל-המקמות אשר עבדו-שם הגוים אשר אתם ירשים אתם את-אלהיהם על-ההרים הרמים ועל-הגבעות ותחת כל-עץ רענן

verseTextEn:
You must obliterate all the places where the nations worshipped, whom you are inheriting, their gods, on the high mountains, and on the hills, and under every evergreen tree.


verseText:
ואת-כל-שללה תקבץ אל-תוך רחבה ושרפת באש את-העיר ואת-כל-שללה כליל ליקוק אלקיך והיתה תל עולם לא תבנה עוד

verseTextEn:
And all its booty are you to collect within its plaza, and you are to burn in fire the city and all its booty—totally—for Adonoy, your God; and it will be a ruin forever, it is never to be rebuilt.


verseText:
כי-החרם תחרימם החתי והאמרי הכנעני והפרזי החוי והיבוסי כאשר צוך יקוק אלקיך

verseTextEn:
Rather annihilate are you to annihilate them: the Chittites and the Emorites, the Canaanites and the Perizites, the Chivites and the Yevusites; as Adonoy, your God, commanded you.


verseText:
והיה בהניח יקוק אלקיך לך מכל-איביך מסביב בארץ אשר יקוק-אלקיך נתן לך נחלה לרשתה תמחה את-זכר עמלק מתחת השמים לא תשכח

verseTextEn:
When Adonoy, your God, has given you repose from all your enemies around, in the land that Adonoy, your God, is giving you as territory to inherit, you shall obliterate the memory of Amalek from beneath the sky; do not forget.


verseText:
זכור את אשר-עשה לך עמלק בדרך בצאתכם ממצרים

verseTextEn:
Remember what Amalek perpetrated against you on the way when you were going out of Egypt.


verseText:
כי-תקרב אל-עיר להלחם עליה וקראת אליה לשלום

verseTextEn:
When you near a city to do battle against it, you are to offer it peace.


verseText:
והיה כקרבכם אל-המלחמה ונגש הכהן ודבר אל-העם

verseTextEn:
Now, as you near the battle, the kohein shall approach and speak to the people.


verseTextEn:
Have a designated place outside the camp, and you will go out there to excrete.


verseText:
ויתד תהיה לך על-אזנך והיה בשבתך חוץ וחפרתה בה ושבת וכסית את-צאתך

verseTextEn:
And a peg are you to have in addition to your weapons; when you need to sit to excrete dig with it, then use it again to cover your excrement.


verseText:
והיה כי-יחטא ואשם והשיב את-הגזלה אשר גזל או את-העשק אשר עשק או את-הפקדון אשר הפקד אתו או את-האבדה אשר מצא

verseTextEn:
It shall be that when he [realizes his] sin and incurs guilt, he shall return the stolen property that he stole, or, the wages that he withheld or, whatever keepsake that was placed in his trust or, the lost item which he found.


verseText:
כי-פתח תפתח את-ידך לו והעבט תעביטנו די מחסרו אשר יחסר לו

verseTextEn:
Rather, you must surely open your hand generously to him, and you must surely extend a loan to him to cover the wants which he lacks.


verseText:
העניק תעניק לו מצאנך ומגרנך ומיקבך אשר ברכך יקוק אלקיך תתן-לו

verseTextEn:
You must surely present him with a severance bonus from your flocks, and from your threshing area, and your wine cellar, whatever Adonoy, your God, has blessed you with are you to give him.


verseText:
אם-כסף תלוה את-עמי את-העני עמך לא-תהיה לו כנשה לא-תשימון עליו נשך

verseTextEn:
When you lend money to My people, to the poor person who is with [among] you, do not act toward him as a [demanding] creditor. Do not place the burden of interest upon him.


verseText:
לנכרי תשיך ולאחיך לא תשיך למען יברכך יקוק אלקיך בכל מלשח ידך על-הארץ אשר-אתה בה-שמה לרשתה

verseTextEn:
You may pay usury to the stranger, but to your brother do not pay usury; in order that Adonoy, your God, will bless you in all your commerce on the land that you are coming there to inherit.


verseText:
השב תשיב לו את-העבוט כבא השמש ושכב בשלמתו אברכך ולך תהיה צדקה לפני יקוק אלקיך

verseTextEn:
Return are you to return the pledge to him at sunset, and he will sleep with his garment and bless you; and it will be to your credit before Adonoy, your God.


verseText:
ביומו תתן שכרו ולא-תבוא עליו השמש כי עני הוא ואליו הוא נשא את-נפשו ולא יקרא עליך אל-יקוק והיה בך חטא

verseTextEn:
On its day give his wage and let the sun not set upon it, for he is a poor man, and he places his life in jeopardy for it; [so that] he should not complain about you to Adonoy, and you will have a sin.


verseText:
כי תבא בכרם רעך ואכלת ענבים כנפשך שבעך ואל-כליך לא תתן

verseTextEn:
When you enter your fellow’s vineyard, you may eat grapes as you desire, to your satisfaction; but you may not place it in your container.


verseText:
כי-תראה חמור שנאך רבץ תחת משאו וחדלת מעזב לו עזב תעזב עמו

verseTextEn:
If you see the donkey of your enemy lying under its burden, and you might not want to help him, [but you should] make every effort to help him.


verseText:
לא-תראה את-חמור אחיך או שורו נפלים בדרך והתעלמת מהם הקם תקים עמו

verseTextEn:
Do not observe your brother’s donkey or his ox collapsing on the road and ignore them. You must surely lift it up with him.


verseText:
לא-תראה את-שור אחיך או את-שיו נדחים והתעלמת מהם השב תשיבם לאחיך

verseTextEn:
You may not observe your brother’s ox or his sheep lost and conceal yourself from them; you must surely return them to your brother.


verseText:
לא-תשנא את-אחיך בלבבך הוכח תוכיח את-עמיתך ולא-תשא עליו חטא

verseTextEn:
You shall not hate your brother in your heart; You shall certainly rebuke your friend; [but] you shall not bear a sin on his account.


verseText:
לא-חקם ולא תטר את-בני עמך ואהבת לרעך כמוך אני יקוק

verseTextEn:
You shall not take revenge or bear a grudge against the children of your people. You shall love your fellow [Jew] as yourself, I am Adonoy.


verseTextEn:
You are to love the convert, because you were strangers in the land of Egypt.


verseText:
מאזני צדק אבני-צדק איפת צדק והין צדק יהיה לכם אני יקוק אלקיכם אשר-הוצאתי אתכם מארץ מצרים

verseTextEn:
Just scales and just weights a just dry measure (ephah) and a just liquid measure (hin) you shall have for yourselves, I am Adonoy, your God who has taken you out of the land of Egypt.


verseText:
מפני שיבה תקום והדרת פני זקן ויראת מאלקיך אני יקוק

verseTextEn:
In the presence of the elderly you shall rise and you shall respect an elder; you shall have fear of your God, I am Adonoy.


verseText:
בכד את-אביך ואת-אמך למען יראכון ימיך על האדמה אשר-יקוק אלקיך נתן לך

verseTextEn:
Honor your father and your mother so that your days may be lengthened upon the land that Adonoy, your God, is giving you.


verseText:
איש אמו ואביו תיראו ואת-שבתתי תשמרו אני יקוק אלקיכם

verseTextEn:
A man—you shall fear his mother and father and keep My Sabbaths, I am Adonoy, your God.


verseTextEn:
And now be fruitful and multiply, spread throughout the earth and multiply on it.


verseText:
כי-יקח איש אשה ובעלה והיה אם-לא תמצא-חן בעיניו כי-מצא בה ערות דבר וכתב לה ספר כריתות ונתן בידה ושלחה מביתו

verseTextEn:
If a man marries a woman and consummates with her; should she not find favor in his eyes because he found in her something lecherous, he is to write for her a document of severance and place [it] in her hand and send her from his home.


verseText:
כי-יקח איש אשה חדשה לא יצא בצבא ולא-יעבר עליו לכל-דבר נקי יקוק לביתו שנה אחת ושמח את-אשתו אשר-לקח

verseTextEn:
When a man marries a new wife, he is not to be mobilized into the army, it shall not impose itself over him in any matter; he shall be free for his home one year and he shall bring joy to the wife he married.


verseText:
המול ימול יליד ביתך ומקנת כספך והיתה בריתי בבשרכם לברית עולם

verseTextEn:
Your house-born slaves must be circumcised, and also those bought with your money. This shall be My covenant in your flesh as an eternal covenant.


verseText:
כי-ישבו אחים יחדו ומת אחד מהם ובן אין-לו לא-תהיה אשר-המת החוצה לאיש זר יבמה יבא עליה ולקחה לו לאשה ויבמה

verseTextEn:
If brothers reside together, and one of them dies having no son, let the wife of the dead man not marry outside [the family] to a strange man; her brother-in-law will consummate with her thus marrying her to be his wife, and perform levirate marriage with her.


verseText:
ונגשה יבמתו אליו לעיני הזקנים וחלצה נעלו מעל רדלו וירקה בפניו וענתה ואמרה ככה יעשה לאיש אשר לא-יבנה את-בית אחיו

verseTextEn:
And his sister-in-law will approach him in the sight of the judges, and she will remove his shoe from upon his foot, and spit before him; and she will say aloud, ‘‘This is done to the man who will not build his brother’s family.’’


verseText:
ונתן האיש השכב עמה לאבי הנער חמשים כסף ולו-תהיה לאשה תחת אשר ענה לא-יוכל שלחה כל-ימיו

verseTextEn:
The man who had intercourse with her must give to the girl’s father fifty silver [shekels]; and she shall be his wife, since he oppressed her; he may not divorce her all his life.


verseText:
וענשו אתו מאה כסף ונתנו לאבי הנערה כי הוציא שם רע על בתולת ישראל ולו-תהיה לאשה לא-יוכל לשלחה כל-ימיו

verseTextEn:
And they will fine him one hundred silver [shekels] and give [them] to the girl’s father, because he defamed a virgin of Yisroel; and she shall remain his wife, he may not divorce her all his life.


verseText:
וכי-יפתה איש בתולה אשר לא-ארשה ושכב עמה מהר ומהרנה לא לאשה

verseTextEn:
If a man seduces a virgin who is not betrothed, and lies with her; he must give the dowry to acquire her as his wife.


verseText:
וראית בשביה אשת יפת-מאר וחשקת בה ולקחת לך לאשה

verseTextEn:
And you see among the prisoners a beautifully formed woman; if you desire her, you may take her as your wife.


verseText:
או איש אשר תעבר עליו רוח קנאה וקנא את-אשתו והעמיד את-האשה לפני יקוק ועשה לה הכהן את כל-התורה הזאת

verseTextEn:
If a man is overcome with a spirit of jealousy and he is jealous of his wife, then he shall have the woman stand before Adonoy, and the kohein shall do unto her all of these laws.


verseText:
והיה אם-בן הכות הרשע והפילו השפט והכהו לפניו כדי רשעתו במספר

verseTextEn:
Should the wicked one deserve flogging, the judge shall incline him and have him flogged before him in the amount befitting his crime, with the number near.


verseText:
והצילו העדה את-הרצח מיד גאל הדם והשיבו אתו העדה אל-עיר מקלטו אשר-נס שמה וישב בה עד-מות הכהן הגדל אשר-משח אתו בשמן הקדש

verseTextEn:
The congregation shall protect the murderer from the blood avenger, and return him to his refuge city where he had fled, and he must remain there until the death of the Kohein Gadol who was anointed with the sacred oil.


verseText:
וכי-יכה איש את-עבדו או את-אמתו בשבט ומת תחת ידו נקם ינקם

verseTextEn:
If a man strikes his male or female slave with a rod, and [the slave] dies under his hand, [the death] must be avenged.


verseText:
ואיש אשר ינאף את-אשת איש אשר ינאף את-אשת רעהו מות-יומת הנאף והנאפת

verseTextEn:
A man who commits adultery with another mans wife who commits adultery with the wife of his fellow man—they shall surely be put to death—the adulterer and the adulteress.


verseText:
ואיש אשר יקח את-אשה ואת-שמה זמה הוא באש ישרפו אתו ואתהן ולא-תהיה זמה בתוככם

verseTextEn:
A man who marries a woman and her mother; it is lewdness. They shall be burned in fire, he and [one of] them, and there will no longer be such lewdness among you.


verseText:
והוצאתם את-שניהם אל-שער העיר ההוא וסקלתם אתם באבנים ומתו את-הנער על-דבר אשר לא-צעקה בעיר ואת-האיש על-דבר אשר ענה את-אשת רעהו ובערת הרע מקרבך

verseTextEn:
You are to take them both out to the court of that city and stone them with stones to death, the girl for the fact that she did not scream in the city and the man for the fact that he oppressed the wife of his peer; and you will eliminate the evil within you.


verseText:
וכי-יהיה באיש חטא משפט-מות והומת ותלית אתו על-עץ

verseTextEn:
If a man is guilty of a capital offense and is executed; you shall hang him from a tree.


verseText:
לא-תלין נבלתו על-העץ כי-קבור תקברנו ביום ההוא כי-קללת אלקים תלוי ולא תטמא את-אדמתך אשר יקוק אלקיך נתן לך נחלה

verseTextEn:
Do not leave his corpse overnight on the tree, but you are surely to bury him on that day, for a hanging corpse is an affront to God; so do not defile your land that Adonoy, your God, is giving you as territory.


verseText:
כי תקנה עבד עברי שש שנים יעבד ובשעית יצא לחפשי חנם

verseTextEn:
If you buy a Hebrew slave, he shall serve [you] for six years, but in the seventh [year] he is to go out free, for naught [without liability].


verseText:
אם-רעה בעיני אדניה אשר-לא יעדה והפדה לעם נכרי לא-ימשל למכרה בבגדו-בה

verseTextEn:
If she is displeasing to her master, who had not designated her as his wife, he must allow her to be redeemed. He has no power [right] to sell her to an alien people for he has dealt deceitfully with her.


verseText:
והתנחלתם אתם לבניכם אחריכם לרשת אחזה לעלם בהם תעבדו ובאחיכם בני-ישראל איש באחיו לא-תרדה בו בפרך

verseTextEn:
You shall will them as inheritance to your children after you as hereditary property; you shall keep them in servitude permanently. However regarding your bretheren, Bnei Yisroel, man over his brother, you must not rule over him to crush him.


verseText:
וכי-יריבן אנשים והנה-איש את-רעהו באבן או באגרף ולא ימות ונפל למשכב

verseTextEn:
When men quarrel and one man hits his fellow with a stone or with [his] fist; and he [the victim] does not die but becomes bedridden,


verseText:
וכי-יקף שור-איש את-שור רעהו ומת ומכרו את-השור החי וחצו את-כספו וגם את-המת יחצון

verseTextEn:
If a man’s ox injures his neighbor’s ox and it dies, they shall sell the live ox and divide the money received for it. They shall also divide [the value of] the dead animal.


verseText:
וכי-יפתח איש בוד או כי-יכרה איש בר ולא יכסנו ונפל-שמה שור או חמור

verseTextEn:
If a man uncovers a pit, or if a man digs a pit, and does not cover it, and an ox or a donkey falls into it;


verseText:
כי יגנב-איש שור או-שה וטבחו או מכרו חמשה בקר ישלם תחת השור וארבע-צאן תחת השה

verseTextEn:
If a man steals an ox or a sheep, and then slaughters or sells it, he must pay five oxen for each ox, and four sheep for each sheep.


verseText:
כי יבער-איש שדה או-כרם ושלח את-בעירה ובער בשדה אחר מיטב שדהו ומיטב כרמו ישלם

verseTextEn:
If he damages a field or vineyard with his animal—he lets his livestock loose, and [or] it feeds in another’s field—from his [own] prime field and prime vineyard he must compensate [the owner].


verseText:
כי-תצא אש ומצאה קצים ונאכל גדיש או הקמה או השדה שלם ישלם המבער את-הבערה

verseTextEn:
If a fire goes out of control and finds [catches on] thorns, and then consumes bound or standing grain or a field, full restitution must be made by the one who started the fire.


verseText:
כי-יתן איש אל-רעהו כסף או-כלים לשמר וגנב מבית האיש אם-מצא הגנב ישלם שנים

verseTextEn:
If a man gives his neighbor money or articles to safeguard and they are stolen from the house of the [watch]man, if the thief is found, he must pay double.


verseText:
כי-יתן איש אל-רעהו חמור או-שור או-שה וכל-בהמה לשמר ומת או-נשבר או-נשבה אין ראה

verseTextEn:
If a man gives his neighbor, a donkey, an ox, a sheep, or any animal for safeguarding; and it dies, or is injured, or is captured, and there is no eyewitness,


verseText:
וכי-ישאל איש מעם רעהו ונשבר או-מת בעליו אין-עמו שלם ישלם

verseTextEn:
If a man borrows something from his neighbor, and it becomes broken or dies; if the owner is not [involved] with him, he [the borrower] must make full restitution.


verseText:
וכי-תמכרו ממכר לעמיתך או קנה מיד עמיתך אל-תונו איש את-אחיו

verseTextEn:
If you sell anything to your neighbor, or purchase [something] from your neighbor, do not cheat one another.


verseText:
על-כל-דבר-פשע על-שור על-חמור על-שה על-שלמה על-כל-אבדה אשר יאמר כי-הוא זה עד האלהים יבא דבר-שניהם אשר ירשיען אלהים ישלם שנים לרעהו

verseTextEn:
In every question of dishonesty whether it involves an ox, a donkey, a sheep, a garment, or anything that was [allegedly] lost of which [a witness] says, “This is it!” the claims of both parties must be brought to the judges. The one whom the judges find guilty, must pay double restitution to his neighbor.


verseTextEn:
You shall sever her hand; you are not to have compassion.


verseText:
ואל-בני ישראל תדבר לאמר איש כי-ימות ובן אין לו והעברתם את-נחלתו לבתו

verseTextEn:
Speak to Bnei Yisroel and tell them, that if a man dies and has no son, his hereditary property shall be transferred to his daughter.


verseTextEn:
You must not have any other gods before My Presence.


verseText:
לא תעשה-לך פסל וכל-תמונה אשר בשמים ממעל ואשר בארץ מתחת ואשר במים מתחת לארץ

verseTextEn:
You must not make for yourself any carved image, or picture of anything that is in the heaven above, or on the earth below, or in the water below the earth.


verseText:
אל-תפנו אל-האלילים ואלהי מסכה לא תעשו לכם אני יקוק אלקיכם

verseTextEn:
Do not turn to the idols and do not make molten gods for yourselves, I am Adonoy, your God.


verseText:
לא תעשון אתי אלהי כסף ואלהי זהב לא תעשו לכם

verseTextEn:
Do not make[an image of anything that is] with Me, gods of silver or gods of gold you must not make for yourselves.


verseText:
לא-תשתחוה להם ולא תעבדם כי אנכי יקוק אלקיך קל קנא פקד עון אבת על-בנים על-שלשים ועל-רבעים לשנאי

verseTextEn:
You must not prostrate yourself to them, and you must not worship them. For I, Adonoy your God, am a jealous Almighty. I am cognizant of the sins of fathers for [their] children, to the third and fourth [generations] of My enemies.


verseText:
ומזרעך לא-תתן להעביר למלך ולא תחלל את-שם אלקיך אני יקוק

verseTextEn:
You shall not hand over any of your children to be passed through [the worship of] Molech and you shall not defile the Name of your God, I am Adonoy.


verseText:
אל-תפנו אל-האבת ואל-הידענים אל-תבקשו לטמאה בהם אני יקוק אלקיכם

verseTextEn:
You shall not turn to mediums nor seek out oracles; do not seek [them] out, so as to defile yourselves through them. I am Adonoy, your God.


verseTextEn:
And do not erect for yourself a monument that Adonoy, your God, detests.


verseText:
לא-תעשו לכם אלילם ופסל ומצבה לא-תקימו לכם ואבן משכית לא תתנו בארצכם להשתחות עליה כי אני יקוק אלקיכם

verseTextEn:
You shall not make idols for yourselves and graven images and memorial stones you shall not raise up for youselves, and a prostration stone you shall not set in your land upon which to prostrate oneself, for I am Adonoy, your God.


verseText:
לא-תטע לך אשרה כל-עץ אצל מזבח יקוק אלקיך אשר תעשה-לך

verseTextEn:
Do not plant an Asherah for yourself [or] any tree near the altar of Adonoy, your God, that you will make for yourself.


verseText:
ובכל אשר-אמרתי אליכם תשמרו ושם אלקים אחרים לא תזכירו לא ישמע על-פיך

verseTextEn:
Preserve everything that I have said to you. Do not mention the name of other gods. You must not cause it to be heard through your mouth.


verseText:
וכל-ישראל ישמעו ויראון ולא-יוספו לעשות כדבר הרע הזה בקרבך

verseTextEn:
And all of Yisroel will hear and will fear, and they will not proceed to do so evil a thing as this, within you.


verseText:
לא-תאבה לו ולא תשמע אליו ולא-תחוס עינך ולא-תחמל ולא-תכסה עליו

verseTextEn:
Do not be favorbly inclined towards him, and do not listen to him; and do not view him compassionately, and do not take pity and do not cover for him.


verseText:
פסילי אלהיהם תשרפון באש לא-תחמד כסף וזהב עליהם ולקחת לך פן תוקש בו כי תועבד יקוק אלקיך הוא

verseTextEn:
Burn the statues of their gods in fire; do not covet the silver and gold upon them and take it for yourself, lest you be ensnared by it, because it is abominated by Adonoy, your God.


verseText:
ולא-ידבק בידך מאומה מן-החרם למען ישוב יקוק מחרון אפו ונתן-לך רחמים ורחמך והרבך כאשר נשבע לאבתיך

verseTextEn:
Let nothing of the cherem cling to your hand; so that Adonoy withdraws His raising fury and grant you mercy, and He will be merciful toward you and multiply you as He swore to your forefathers


verseText:
ולא-תביא תועבה אל-ביתך והיית חרם כמהו שקץ תשקצנו ותעב תתעבנו כי-חרם הוא

verseTextEn:
Do not bring abomination into your house [lest] you become cheirem like it; thoroughly revile and abominate it, for it is cheirem.


verseText:
אך הנביא אשר יזיד לדבר דבר בשמי את אשר לא-צויתיו לדבר ואשר ידבר בשם אלהים אחרים ומת הנביא ההוא

verseTextEn:
But the prophet who will malevolently make a statement in My Name, something that I did not instruct him to say, or which he says in the name of foreign gods, that prophet must die.


verseText:
לא תשמע אל-דברי הנביא ההוא או אל-חולם החלום ההוא כי מנסה יקוק אלקיכם אתכם לדעת הישכם אהבים את-יקוק אלקיכם בכל-לבבכם ובכל-נפשכם

verseTextEn:
Do not listen to the words of that prophet or to that dreamer of a dream, because Adonoy, your God, is testing you to know whether you love Adonoy, your God, wholeheartedly and with your entire beings.


verseText:
אשר ידבר הנביא בשם יקוק ולא-יהיה הדבר ולא יבוא הוא הדבר אשר לא-דברו יקוק בזגון דברו הנביא לא תגור ממנו

verseTextEn:
Should the prophet speak in Adonoy’s Name, and the matter does not happen and is not fulfilled, that is the statement that Adonoy did not speak. The prophet spoke it malevolently; do not fear him.


verseText:
ולא תלכו בחקת הגוי אשר-אני משלח מפניכם כי את-כל-אלה עשו ואקיץ בם

verseTextEn:
You shall not follow the customs of the nation which I am expelling before you. For they have done all these above mentioned sins and I became disgusted with them.


verseText:
לא-ימצא בך מעביר בנו-ובתו באש קסם קסמים מעונן ומנחש ומכשף

verseTextEn:
Let there not exist among you anyone who passes his son or daughter through fire, who practices the kosem-occult; who practices time-frame-occult or who divines portentuous events or a sorcerer.


verseTextEn:
Or a snake charmer, or one who invokes the spirit of Ov or yidoni, or communicates with the dead.


verseText:
לא-יהיה כלי-דבר על-אשה ולא-ילבש דבר שמלת אשה כי תועבת יקוק אלקיך כל-עשה אלה

verseTextEn:
A man’s attire may not be on a woman nor may a man wear a woman’s garment; for the abomination of Adonoy, your God, are all who do these [things].


verseText:
ושרט לנפש לא תתמו בבשרכם וכתבת קעקע לא תתנו בכם אני יקוק

verseTextEn:
Gashes for the dead do not make in your skin. Do not put tattoo marks on yourselves, I am Adonoy.


verseTextEn:
Do not don a mixture of threads, wool and flax together.


verseTextEn:
Do not round the corners of [the hair on] your heads and you shall not destroy [by shaving] the edges of your beard.


verseText:
בנים אתם ליקוק אלקיכם לא תתגדדו ולא-תשימו קרחה בין עיניכם למת


verseText:
רק לא-ירבה-לו סוסים ולא-ישיב את-העם מצרימה למען הרבות סוס ליקוק אמר לכם לא תספון בדרך הזה עוד

verseTextEn:
However, he must not aquire an abundance of horses for himself so that he will not return the people to Egypt in order to aquire an abundance of horses, because Adonoy told you, ‘‘You are not to proceed to return along this route again.’’


verseText:
והיה לכם לציצת וראיתם אתו וזכרתם את-כל-מצות יקוק ועשיתם אתם ולא-תתרו אחרי לבבכם ואחרי עיניכם אשר-אתם זנים אחריהם

verseTextEn:
And it will be to you for fringes and you will look upon it and you will remember all of Adonoy’s commandments and you will perform them; and you will not search after [the desire of] your hearts and after your eyes which cause you to go astray.


verseText:
ונתנם יקוק אלקיך לפניך והיתם החרם תחרים אתם לא-תכרת להם ברית ולא תחנם

verseTextEn:
Adonoy, your God, will defeat them before you, and you will smite them. You must surely annihilate them. Do not make a treaty with them, and do not favor them.


verseText:
רק מערי העמים האלה אשר יקוק אלקיך נתן לך נחלה לא תחיה כל-נשמה

verseTextEn:
However, from the cities of these peoples that Adonoy, your God, is giving you as inheritance, you are not to leave any person alive.


verseText:
לא ישבו בארצך פן-יחטיאו אתך לי כי תעבד את-אלהיהם כי-יהיה לך למוקש

verseTextEn:
Do not allow them to live in your land, since they may cause you to sin to Me; that you [might] worship their gods, and this would be a [fatal] trap to you.


verseText:
ולא תתחתן בם תבך לא-תתן לבנו ובתו לא-תקח לבנך

verseTextEn:
Do not marry them; do not give your daughter to his son, nor take his daughter for your son.


verseText:
לא-יבא עמוני ומואבי בקהל יקוק גם דור עשירי לא-יבא להם בקהל יקוק עד-עולם

verseTextEn:
[Neither] an Ammonite nor a Moavite may enter into Adonoy’s community; even their tenth generation may not enter into Adonoy’s community forever.


verseText:
לא-תתעב אדמי כי אחיך הוא לא-תתעב מצרי כי-גר היית בארצו

verseTextEn:
Do not despise the Edomite, for he is your brother; do not despise the Egyptian, for you were a stranger in his land.


verseTextEn:
Do not pursue their peace and their benefit all your life forever.


verseText:
כי-תצור אל-עיר ימים רבים להלחם עליה לתפשה לא-תשחית את-עצה לנדח עליו גרזן כי ממנו תאכל ואתו לא תכרת כי האדם עץ השדה לבא מפניך במצור

verseTextEn:
If you besiege a city many days to wage war against it, to capture it, do not harm [any of] its trees by chopping it with an ax, because you eat from it you are not to cut it down; For, is the tree in the field a man to join the besieged to escape you?


verseText:
לא תערץ מפניהם כי-יקוק אלקיך בקרבך קל גדול ונורא

verseTextEn:
Do not be intimidated by them, for Adonoy, your God, is amid you, the great and fearsome Almighty.


verseTextEn:
Do not curse judges. Do not curse a leader of your people.


verseText:
ולא-תשבעו בשמי לשקר וחללת את-שם אלקיך אני יקוק

verseTextEn:
You shall not swear falsely by My Name profaning the Name of your God, I am Adonoy.


verseText:
לא תשא את-שם-יקוק אלקיך לשוא כי לא ינקה יקוק את אשר-ישא את-שמו לשוא

verseTextEn:
Do not take the Name of Adonoy, your God in vain. For Adonoy will not acquit the one who takes His Name in vain.


verseTextEn:
Do not test Adonoy, your God, as you tested at Massoh.


verseText:
ושמרתם את משמרת הקדש ואת משמרת המזבח ולא-יהיה עוד קצף על-בני ישראל

verseTextEn:
You shall discharge the sacred duties and the duties of the Altar, so that there will be no more wrath on Bnei Yisroel.


verseText:
ויאמר יקוק אל-משה דבר אל-אהרן אחיך ואל-יבא בכל-עת אל-הקדש מבית לפרכת אל-פני הכפרת אשר על-הארן ולא ימות כי בענן אראה על-הכפרת

verseTextEn:
Adonoy spoke to Moshe: Speak to your brother Aharon that he not come at all times into the Holy [Sanctuary] that is inside of the Curtain, before the Ark-cover that is on the Ark so that he not die, for in a cloud I shall appear on the Ark-cover.


verseText:
דבר אל-אהרן לאמר איש מזערך לדרתם אשר יהיה בו מום לא יקרב להקריב לחם אלקיו

verseTextEn:
Speak to Aharon saying; Anyone of your offspring, through [all] their generations who will have a blemish, shall not approach to offer the bread of his God.


verseText:
כי כל-איש אשר-בו מום לא יקרב איש עור או פסח או חרם או שרוע

verseTextEn:
For any man who has a blemish shall not approach; a blind man or a lame man, or a man with a sunken nose, or a man who has disproportionate limbs.


verseText:
ושמרו משמרתך ומשמרת כל-אהל אך אל-כלי הקדש ואל-המזבח לא יקרבו ולא-ימתו גם-הם גם-אתם

verseTextEn:
They shall guard their duties to you and all the duties of the Tent, but to the holy furniture or to the Altar they must not approach, that neither they, nor you, shall die.


verseText:
יין ושכר אל-תשת אתה ובניך אתך בבאכם אל-אהל מועד ולא תמתו חקת עולם לדרתיכם

verseTextEn:
Do not drink wine or any other intoxicant, you and your sons with you, when you enter the Tent of Meeting and you will not die; this is an everlasting statute throughout your generations.


verseText:
ונלוו עליך ושמרו את-משמרת אהל מועד לכל עבדת האהל וזר לא-יקרב אליכם

verseTextEn:
They shall join you and guard the duties of the Tent of Meeting—all the service of the Tent, but a commoner, [a non-kohein] should not approach you.


verseText:
דבר אל-אהרן ואל-בניו וינזרו מקדשי בני-ישראל ולא יחללו את-שם קדשי אשר הם מקדשים לי אני יקוק

verseTextEn:
Speak to Aharon and to his sons and let them keep away from the holy offerings of Bnei Yisroel and they shall not profane My holy name which they sanctify for Me, I am Adonoy.


verseText:
קדשים יהיו לאלקיהם ולא יחללו שם אלקיהם כי את-אשי יקוק לחם אלקיהם הם מקריבם והיו קדש

verseTextEn:
They shall be holy to their God and they shall not profane the Name of their God, for [it is] the fire-offerings of Adonoy, the bread of their God [that] they bring [offer], and they must [therefore] be holy.


verseText:
מזכר עד-נקבה תשלחו אל-מחוץ למחנה משלחום ולא יטמאו את-מחניהם אשר אני שכן בתוכם

verseTextEn:
Whether male or female you shall send them out. Beyond the camp you shall send them, and they shall not defile their camps in which I dwell among them.


verseText:
כי-יהיה בך איש אשר לא-יהיה טהור מקרה-לילה ויצא אל-מחוץ למחנה לא יבא אל-תוך המחנה

verseTextEn:
If there is a man among you who is not undefiled [because of] a nocturnal incident; he must go out of the camp, he may not enter into the midst of the camp.


verseText:
ואם-מזבח אבנים תעשה-לי לא-תבנה אתהן גזית כי חרבך הנפת עליה ותחללה

verseTextEn:
When you build a stone altar for Me, do not build it out of hewn stone, lest you lift your sword on it, you will [therewith] have profaned it.


verseText:
ולא-תעלה במעלת על-מזבחי אשר לא-תגלה ערותך עליו

verseTextEn:
Do not go up to My altar with steps, so that your nakedness not be revealed on it.’”


verseText:
לא-תעלו עליו קטרת זרה ועלה ומנחה ונסך לא תסכו עליו

verseTextEn:
Do not bring upon it strange [unauthorized] incense; neither burnt-offerings nor meal-offerings. You shall not pour a libation-offering upon it.


verseText:
על-בשר אדם לא ייסך ובמתכנתו לא תעשו כמהו קדש הוא קדש יהיה לכם

verseTextEn:
It must not be poured on the flesh of any man, and its formula must not be duplicated. It is sacred. It must be sacred to you.


verseText:
והקטרת אשר תעשה במתכנתה לא תעשו לכם קדש תהיה לך ליקוק

verseTextEn:
The incense you are making, its formula must not be duplicated for you[r use]. It shall be sacred to you for Adonoy.


verseTextEn:
In the rings of the ark, must the poles remain. They must not be removed from them.


verseText:
וירכסו את-החשן מטבעתו אל-טבעת האפד בפתיל תכלת להיות על-חשב האפוד ולא-יזח החשן מעל האפוד

verseTextEn:
They shall bind the [lower] rings of the breastplate to the [lower] rings of the eiphod with a cord of greenish-blue wool, so that it [the breastplate] remains against the eiphod’s belt, so that the breastplate does not move from the eiphod.


verseText:
והיה פי-ראשו בתוכו שפה יהיה לפיו סביב מעשה ארג כפי תחרא יהיה-לו יקרע

verseTextEn:
Its opening at the top shall be turned inward. Its opening shall have a border all around, [this border shall be] of woven work, like there is around the opening of a coat of armor, so that it will not be torn.


verseTextEn:
Take heed, lest you offer up your burnt-offerings anywhere you envision as proper.


verseText:
איש איש מבית ישראל אשר ישחט שור או-כשב או-עז במחנה או אשר ישחט מחוץ למחנה

verseTextEn:
Each and every person of the House of Israel who will slaughter an ox, lamb, or goat within the encampment or who will slaughter [it] beyond the encampment.


verseText:
כל אשר-בו חמום לא תקריבו כי-לא לרצון יהיה לכם

verseTextEn:
Anything that has a blemish on it you shall not bring, for it will not be accepted favorably for you.


verseText:
עורת או שבור או-חורץ או-יבלת או גרב או ילפת לא-תקריבו אלה ליקוק ואשה לא-תתנו מהם על-המזבח ליקוק

verseTextEn:
A blind, broken-limbed, cracked or wart[ed animal]; or [an animal] with scurf or scabs you shall not bring these to Adonoy; and as a fire-offering you shall not place of them on the altar of Adonoy.


verseText:
ומעוך וכתות ונתוק וכרות לא תקריבו ליקוק ובארצכם לא תעשו

verseTextEn:
[An animal that has its testicles] crushed, mangled, torn or cut off you shall not bring to Adonoy and in your land you shall not inflict these injuries.


verseText:
לא-תזבח ליקוק אלקיך שור ושה אשר יהיה בו מום כל דבר רע כי תועבת יקוק אלקיך הוא

verseTextEn:
Do not sacrifice to Adonoy, your God, an ox or a lamb that has a blemish, any bad thing; for it is abominated by Adonoy, your God.


verseText:
ומיד בן-נכר לא תקריבו את-לחם אלקיכם מכל-אלה כי משחתם בהם מום בם לא ירצו לכם

verseTextEn:
And from a strangers [gentiles] hand you shall not bring (offer) the bread of your God from any of these for they have inflicted wounds in them; they will not be favorably accepted for you.


verseText:
כל-המנחה אשר תקריבו ליקוק לא תעשה חמץ כי כל-שאר וכל-דבש לא-תקטירו ממנו אשה ליקוק

verseTextEn:
All meal-offerings that you bring to Adonoy are not to be made leavened, because all sourdough and all honey you shall not burn from them a fire-offering to Adonoy.


verseText:
לא-תביא אתנן זונה ומחיר כלב בית יקוק אלקיך לכל-נדר תועבת יקוק אלקיך גם-שניהם

verseTextEn:
Do not bring a harlot’s fee or payment for a dog to the house of Adonoy, your God, in fulfillment of any vow; because Adonoy, your God’s abominations are even both of them.


verseText:
ושור או-שה אתו ואת-בנו לא תשחטו ביום אחד

verseTextEn:
An ox or a lamb, it and its offspring, you shall not slaughter in one day.


verseText:
והביא האיש את-אשתו אל-הכהן והביא את-קרבנה עליה עשירת האיפה קמח שערים לא-יצק עליו שמן ולא-יתן עליו לבנה כי-מנחת קנאת הוא מנחת זכרון מזכרת עון

verseTextEn:
that man shall bring his wife to the kohein and he shall bring her offering for her; [which is] one tenth of an epha of barley flour; he shall not pour oil over it and he shall not put frankincense on it, for it is a meal-offering of jealousy, a meal-offering of remembrance, recalling an iniquity.


verseText:
אך בכור-שור או-בכור כשב או-בכור עז לא תפדה קדש הם את-דמם תזרק על-המזבח ואת-חלבם תקטיר אשה לריח ניחח ליקוק

verseTextEn:
However, a firstborn ox, a firstborn sheep or firstborn goat do not redeem because they are holy; sprinkle their blood on the altar and burn their fats as a fire-offering as a pleasing fragrance to Adonoy.


verseText:
לא יבקר בין-טוב לרע ולא ימירנו ואם-המר ימירנו והיה-הוא ותמורתו יהיה-קדש לא יגאל

verseTextEn:
He shall not make a distinction between better or worse [animals] and he shall not exchange it. If he exchanges one for another, then [both] it and its replacement shall be sacred and it cannot be redeemed.


verseText:
ואם-לט יגאל את-השדה ואם-מכר את-השדה לאיש אחד לא יגאל עוד

verseTextEn:
If he does not redeem the field and if he sells the field to another person, it shall not longer be redeemable.


verseText:
והביא אתם אל-הכהן והקריב את-אשר לחטאת ראשונה ומלק את-ראשו ממול ערפו ולא יבדיל

verseTextEn:
He shall bring them to the kohein and he shall bring that which is for a sin-offering first. He [the kohein] shall shear its head [with his fingernail] opposite of its neck, but not separate [the head] completely.


verseText:
כל-הבכור אשר יולד בבקרך ובצאנך הזכר תקדיש ליקוק אלקיך לא תעבד בבכור שורך ולא תגז בכור צאנך

verseTextEn:
Every firstborn that is born in your cattle, and in your flocks—a male—you must consecrate to Adonoy, your God; you may not work with your first-born ox, or shear the first-born of your flocks.


verseText:
לא-תשחט על-חמץ דם-זבחי ולא-ילין לבקר זבח חג הפסח

verseTextEn:
Do not slaughter [the Pesach-offering to offer] the blood of My sacrifice while there is chometz; and do not allow to remain overnight until morning any of the offering of the Pesach Festival.


verseText:
לא-תזבח על-חמץ דם-זבחי ולא-ילין חלב-חגי עד-בקר

verseTextEn:
You must not sacrifice—while chometz is present—My [Pesach] sacrifice. You must not allow to remain overnight—the fat of My festival-offering—until morning.


verseText:
ולא-תותירו ממנו עד-בקר והנתר ממנו עד-בקר באש תשרפו

verseTextEn:
You must not leave any of it over until morning. Any of it left over until morning must be burned in fire.


verseText:
ולא-יראה לך שאר בכל-גבלך שבעת ימים ולא-ילין מן-הבשר אשר תזבח בערב ביום הראשון לבקר

verseTextEn:
And no sourdough of yours may be seen in all of your boundary seven days; and none of the flesh may remain overnight which you slaughtered towards the evening of the first day—until morning.


verseText:
לא-ישאירו ממנו עד-בקר ועצם לא ישברו-בו ככל-חקת הפסח יעשו אתו

verseTextEn:
They shall not leave any of it over until the morning and they shall not break any of its bones; according to all the statutes of the Pesach-offering they shall perform it.


verseText:
ביום ההוא יאכל לא-תותירו ממנו עד-בקר אני יקוק

verseTextEn:
On that day [that it is sacrificed] you should eat it; you shall leave none of it until the next morning, I am Adonoy.


verseText:
בבית אחד יאכל לא-תוציא מן-הבית מן-הבשר חוצה ועצם לא תשברו-בו

verseTextEn:
It must be eaten in one house. You must not remove from the house any of its flesh, to the outdoors, and you must not break any of its bones.


verseText:
לא תאפה חמץ חלקם נתתי אתה מאשי קדש קדשים הוא כחטאת וכאשם

verseTextEn:
It should not be baked [as] leavened. I have given it to them as their portion from my fire-offerings. It is holy of holies [most holy], as [are] the sin-offering and as the guilt-offering.


verseText:
אל-תאכלו ממנו נא ובשל מבשל במים כי אם-צלי-אש ראשו על-כרעיו ועל-קרבו

verseTextEn:
You must not eat it half-cooked or boiled in water, but only roasted over fire, its head with its knees and its inner organs.


verseTextEn:
An [alien] sojourner or hired worker may not eat it.


verseText:
וכי-יגור אתך גר ועשה פסח ליקוק המול לו כל-זכר ואז יקרב לעשתו והיה כאזרח הארץ וכל-ערל לא-יאכל בו

verseTextEn:
When a proselyte dwells with you and wants to make the Pesach-offering to Adonoy, every male must be circumcised. He may then come near [join] to make it, and be like the native born. But no uncircumcised male may eat of it.


verseText:
ויאמר יקוק אל-משה ואהרן זאת חקת הפסח כל-בן-נכר לא-יאכל בו

verseTextEn:
Adonoy said to Moshe and Aharon, “This is the statute of the Pesach offering: No alien may eat it.


verseText:
ושלשים יום ושלשת ימים תשב בדמי טהרה בכל-קדש לא-תגע ואל-המקדש לא תבא עד-מלאת ימי טהרה

verseTextEn:
For thirty-three days she will remain [in the status] that the blood [she sees] is ritually pure. She shall not touch anything holy and she shall not come into the Sanctuary, until the days of her purity are completed.


verseText:
ואם-יותר מבשר המלאים ומן-הלחם עד-הבקר ושרפת את-הנותר באש לא יאכל כי-קדש הוא

verseTextEn:
If any meat of the installation-offering is left over or if any of the bread [is left over] until morning, you must burn the leftovers in fire. It must not be eaten for it is sacred.


verseText:
וכל-זר לא-יאכל קדש תושב כהן ושכיר לא-יאכל קדש

verseTextEn:
No stranger (non-kohein) may eat holy things. One indentured to a kohein and one hired [by a kohein] may not eat sacred-offerings.


verseText:
איש איש מזרע אהרן והוא צרוע או זב בקדשים לא יאכל עד אשר יטהר והנגע בכל-טמא-נפש או איש אשר-תצא ממנו שכבת-זרע

verseTextEn:
Any man of Aharons offspring; who has tzoraas or an impure flow, may not eat of the sacred things until he has purified himself. [The same is true] of anyone who touches anything defiled by the dead, or anyone who has had a seminal emission,


verseText:
ובת-כהן כי תהיה לאיש זר הוא בתרומת הקדשים לא תאכל

verseTextEn:
When a koheins daughter marries a non-kohein, the sacred terumah portions may not be eaten by her.


verseTextEn:
Every meal-offering of a kohein shall be completely burnt and may not be eaten.


verseText:
וכל-חטאת אשר יובא מדמה אל-אהל מועד לכפר בקדש לא תאכל באש תשרף

verseTextEn:
Every sin-offering whose blood is to be brought inside the Tent of Meeting to bring about atonement inside the Sanctuary may not be eaten; it must be burned in fire.


verseText:
לא-תוכל לאכל בשעריך מעשר דגנך ותירשך ויצהרך ובכרת בקרך וצאנך וכל-נדריך אשר תדר ונדבתיך ותרומת ידך

verseTextEn:
You are not permitted to eat in your cities the tithe of your grain and your wine and your olive oil, and the first-born of your cattle and your flocks, and all your pledges that you pledge, and your donations and the terumah-separation of your hand-offerings.


verseText:
לא-אכלתי באני ממנו ולא-בערתי ממנו בטמא ולא-נתתי ממנו למת שמעתי בקול יקוק אלקי עשיתי ככל אשר צויתני

verseTextEn:
I did not eat of it when grieving, nor did I devour it when ritually defiled, nor did I make use of it for the dead; I have heeded the voice of Adonoy, my God; I have fulfilled everything that You commanded me.


verseText:
ולא יחללו את-קדשי בני ישראל את אשר-ירימו ליקוק

verseTextEn:
They shall not profane the holy things of Bnei Yisroel that which they designated for Adonoy.


verseText:
כי-תדר מדר ליקוק אלקיך לא תאחר לשלמו כי-דרש ידרשנו יקוק אלקיך מעמך והיה בך חטא

verseTextEn:
If you make a vow to Adonoy, your God, do not delay in discharging it; for Adonoy, your God, will surely demand it from you, and you will be at fault.


verseText:
את-חג המצות תשמר שבעת ימים תאכל מצות כאשר צויתך למועד חדש האביב כי-בו יצאת ממצרים ולא-יראו פני-ריקם

verseTextEn:
You must keep the festival of Matzos. You must eat matzos for seven days, as I have commanded you. [This festival must be celebrated] at the appointed time, during the month when the grain is ripened, for in it [at this time] you went out of Egypt. Do not appear before My Presence empty-handed.


verseText:
איש כי-ידר נדר ליקוק או-השבע שבעה לאסר אסר על-נפשו לא יחל דברו ככל-היצא מפיו יעשה

verseTextEn:
If a man makes a vow to Adonoy or makes an oath; to initiate a prohibition himself; he may not profane his word. He shall do all that he said.


verseText:
אשה זונה וחללה לא יקחו ואשה גרושה מאישה לא יקחו כי-קדש הוא לאלקיו

verseTextEn:
A harlot or a profaned woman they shall not marry. A woman divorced from her husband they shall not marry, for he is holy to his God.


verseText:
אלמנה וגרושה וחללה זנה את-אלה לא יקח כי אם-בתולה מעמיו יקח אשה

verseTextEn:
A widow, divorcee, profaned woman or harlot; he may not marry [any] of these. But only a virgin from his own people may he marry.


verseTextEn:
He shall not profane his offspring among his people, for I am Adonoy, who makes him holy.


verseText:
ויאמר משה אל-אהרן ולאלעזר ולאיתמר בניו ראשיכם אל-תפרעו ובגדיכם לא-תפרמו ולא תמתו ועל כל-העדה יקצף ואחיכם כל-בית ישראל יבכו את-השרפה אשר שרף יקוק

verseTextEn:
Moshe said to Aharon and to Elozor and Isomor, his sons: Do not let your hair grow long and do not tear your garments so that you will not die and bring [Divine] anger on the entire congregation; your brothers, the entire House of Yisroel shall weep over the conflagration that Adonoy set ablaze.


verseText:
ומפתח אהל מועד לא תצאו פן-תמתו כי-שמן משחת יקוק עליכם ויעשו כדבר משה

verseTextEn:
From the entrance of the Tent of Meeting you shall not go forth lest you die; for the anointing oil of Adonoy is on you and they did as Moshe had said.


verseText:
ויאמר יקוק אל-משה אמר אל-הכהנים בני אהרן ואמרת אלהם לנפש לא-יטמא בעמיו

verseTextEn:
The Canaanite King of Arad heard—who lived in the south—that Yisroel had come by the route of the spies; he attacked Yisroel, and he took from them a captive.


verseText:
ועל כל-מפשת מת לא יבא לאביו ולאמו לא יטמא

verseTextEn:
And adjacent to any dead body he shall not enter. For his father and mother he shall not become [ritually] impure.


verseText:
לא-יהיה לכהנים הלוים כל-שבט לוי חלק ונחלה עם-ישראל אשי יקוק ונחלתו יאכלון

verseTextEn:
They will not have—the kohanim, the Levites, the entire tribe of Levi—a portion or an inheritance with Yisroel; Adonoy’s fire-offerings and His inheritance will they eat.


verseText:
בנים אתם ליקוק אלקיכם לא תתגדדו ולא-שתימו קרחה בין עיניכם למת

verseTextEn:
You are sons to Adonoy, your God; do not lacerate yourselves and do not make yourselves bald between your eyes for a dead person.


verseText:
אך את-זה תאכלו ממעלי הגרה וממפריסי הפרסה את-הגמל כי-מעלה גרה הוא ופרסה איננו מפריס טמא הוא לכם

verseTextEn:
However, these in particular you may not eat of those that chew their cud and that have cloven hooves: the camel, for he chews his cud but does not have a split hoof it is unclean to you.


verseText:
ושקץ יהיו לכם מבשרם לא תאכלו ואת-מבלתם תשקצו

verseTextEn:
They shall be repulsive to you, you shall not eat of their flesh and their carcasses shall be repulsive by you.


verseText:
ואת-אלה משקצו מן-העוף לא יאכלו שקץ הם את-הנשר ואת-הפרס ואת העזניה

verseTextEn:
These you shall consider repulsive from among the fowl; they may not be eaten; they are repulsive: the eagle, the white-tailed eagle and the bearded vulture.


verseTextEn:
And all flying creeping creatures are ritually unclean for you; they may not be eaten.


verseTextEn:
Every creeping creature which crawls on the ground is repulsive, it may not be eaten.


verseText:
כי אני יקוק אלקיכם והתקדשתם והייתם קדשים כי קדוש אני ולא תטמאו את-נפשתיכם בכל השרץ הרמש על-הארץ

verseTextEn:
For I am Adonoy, your God; you shall sanctify yourselves and you shall become holy, for I am Holy and you shall not make yourselves unclean with any creeping creature that crawls on the ground.


verseText:
כל הולך על-גחון וכל הולך על-ארבע עד כל-מרבה רגלים לכל-השרץ השרץ על-הארץ לא תאכלום כי-שקץ הם

verseTextEn:
Whatever crawls on its belly and whatever goes on four [legs] or whatever has many feet; regarding all creeping creatures that crawl on the ground; you may not eat them, for they are repulsive.


verseText:
אל-תשקצו את-נפשתיכם בכל-השרץ השרץ ולא תטמאו בהם ונטמתם בם

verseTextEn:
Do not make yourselves repulsive by [eating] any creeping creature that crawls, and do not make yourselves unclean with them, for you will become unclean because of them.


verseText:
לא תאכלו כל-נבלה לגור אשר-בשעריך תתננה ואכלה או מכר לנכרי כי עם קדוש אתה ליקוק אלקיך לא-תבשל גדי בחלב אמו

verseTextEn:
Do not eat any carcass; to the alien in your cities give it and he will eat it or sell it to a non-Jew, for you are a people sanctified to Adonoy, your God; do not cook a kid in its mother’s milk.


verseText:
ואנשי-קדש תהיון לי ובשר בשדה טרפה לא תאכלו לבלב תשלכון אתו

verseTextEn:
You shall be men of holiness to Me, and you must not eat flesh that was torn off in the field. Throw it to the dog.


verseText:
רק חזק לבלתי אכל הדם כי הדם הוא הנפש ולא-תאכל הנפש עם-הבשר

verseTextEn:
Only, exercise strength in not eating the blood, for the blood is the life; and do not eat the spirit with the meat.


verseText:
על-כן לא-יאכלו בני-ישראל את-גיד הנשה אשר על-כף הירך עד היום הזה כי נגע בכף-ירך יעקב בגיד הנשה

verseTextEn:
Therefore, the children of Israel must not eat the displaced tendon [nerve] which is on the hip joint to this very day; because he struck Yaakov’s hip joint on the displaced tendon.


verseText:
וכל-דם לא תאכלו בכל מושבתיכם לעוף ולבהמה

verseTextEn:
You shall not eat any blood, in all your dwelling places, be it of fowl or of beast.


verseText:
דבר אל-בני ישראל לאמר כל-חלב שור וכשב ועז לא תאכלו

verseTextEn:
Speak to Bnei Yisroel, saying: any fat of oxen, sheep or goats you must not eat.


verseTextEn:
The first fruits of your land, you shall bring to the House of Adonoy, your God. You must not cook a kid in its mother’s milk.


verseText:
וכי-יגח שור את-איש או את-אשה ומת סקול יסקל השור ולא יאכל את-בשרו ובעל השור נקי

verseTextEn:
If an ox gores a man or woman and the victim dies, the ox shall be stoned [to death], and its flesh may not be eaten. The owner of the ox shall go unpunished.


verseText:
ולחם וקלי וכרמל לא תאכלו עד-עצם היום הזה עד הביאכם את-קרבן אלקיכם חקת עולם לדרתיכם בכל משבתיכם

verseTextEn:
Bread, parched grain or tender grain you shall not eat until this very day, until you bring the offering of your God; it is an everlasting statute for all your generations in all your dwelling places.


verseText:
וכי-תבאו אל-הארץ ונטעתם כל-עץ מאכל וערלתם ערלתו את-פריו שלש שנים יהיה לכם ערלים לא יאכל

verseTextEn:
When you will enter the land and you will plant any food-bearing tree, you shall regard its fruit as closed off. [For] three years it shall be closed off to you, it shall not be eaten.


verseText:
לא-תזרע כרמך כלאים פן-תקדש המלאה הזרע אשר תזרע ותבואת הכרם

verseTextEn:
Do not plant in your vineyard mixed species, lest the expansion become obnoxious—the seed that you plant—and the produce of the vineyard.


verseTextEn:
They ate the fat of their sacrifices, they drank the wine of their libation? Let them arise and help you, let them serve as your shield.


verseTextEn:
You shall not eat [sacred offerings] [before] the blood [is sprinkled on the altar]. You shall not act on the basis of omens nor act on the basis of auspicious times.


verseText:
כי כל-הנפש אשר לא-תענה בעצם היום הזה ונכרתה מעמיה

verseTextEn:
For any person who will not be afflicted on this very day shall be cut off from his people.


verseText:
ויאמר משה אל-העם זכור את-היום הזה אשר יצאתם ממצרים מבית עבדים כי בחזק יד הוציא יקוק אתכם מזה ולא יכאל חמץ

verseTextEn:
Moshe said to the people, “Remember this day [as the day] on which you came out of Egypt, from the house of slavery, for with a strong hand Adonoy brought you out from this. You must not eat chametz.


verseText:
כל-מחמצת לא תאכלו בכל מושבתיכם מאכלו מצות

verseTextEn:
You must not eat anything that is chametz. In all your dwellings you shall eat matzos.


verseText:
לא-תאכל עליו חמץ שבעת ימים תאכל-עליו מצות לחם עני כי בחפזון יצאת מארץ מצרים למען תזכר את-יום צאתך מארץ מצרים כל ימי חייך

verseTextEn:
Do not eat chometz on it; seven days are you to eat on it matzos, bread of anguish; since in haste you left the land of Egypt, so that you remember the day of your exodus from the land of Egypt all the days of your life.


verseText:
מצות יאכל את שבעת הימים ולא-יראה לך חמץ ולא-יראה לך שאר בכל-גבלך

verseTextEn:
Matzos must be eaten these seven days. No chametz may be seen in your possession, and no leaven may be seen in all your boundaries.


verseText:
שבעת ימים שאר לא ימצא בבתיכם כי כל-אכל מחמצת ונכרתה הנפש ההוא מעדת ישראל בגר ובאזרח הארץ

verseTextEn:
For seven days leaven may not be found in your homes, for whoever eats chametz that soul shall be cut off from the community of Israel, whether a proselyte or a native born in the land.


verseText:
מיין ושכר יזיר חמץ יין וחמץ שכר לא ישתה וכל-משרת ענבים לא ישתה וענבים לחים ויבשים לא יאכל

verseTextEn:
From new or old [intoxicating] wine, he must abstain. Vinegar made from new wine and vinegar made from old wine he shall not drink; anything steeped in grapes he shall not drink; moist grapes or dried grapes (raisins) he shall not eat.


verseText:
כל ימי נזרו מכל אשר יעשה מגפן היין מחרצנים ועד-זג לא יאכל

verseTextEn:
As long as he is a Nazir from anything made of the grape-vine, from seeds to skin, he shall not eat.


verseText:
לאביו ולאמו לאחיו ולאחתו לא-יטמא להם במתם כי נזר אלקיו על-ראשו

verseTextEn:
For his father, mother, brother and sister he shall not [ritually] defile himself for them when they die. For, the nazirite crown of his God is upon his head.


verseTextEn:
All the days that he is a Nazir to Adonoy, he shall have no contact with the dead.


verseText:
ובקצרכם את-קציר ארצכם לא תכלה פאת שדך לקצר ולקט קצירך לא תלקט

verseTextEn:
When you will reap the harvest of your land, you shall not completely reap a corner of your field, and the gleanings of your harvest you shall not gather.


verseText:
את-חקתי תשמרו בהמתך לא-תרביע כלאים שדך לא-תזרע כלאים ובגד כלאים שעטנז לא יעלה עליך

verseTextEn:
Keep My statutes; Do not cross-breed your animals with different species. Do not sow your field with a mixture of different seeds. A garment that contains shatnez [a forbidden mixture of linen and wool] you shall not wear.


verseTextEn:
You may not plow with an ox and with a donkey together.


verseTextEn:
You may not muzzle an ox while it threshes.


verseText:
ובשנה השביעת שבת שבתון יהיה לארץ שבת ליקוק שדך לא תזרע וכרמך לא תזמר

verseTextEn:
But the seventh year shall be a Shabbos of rest for the land, a Shabbos for Adonoy, you shall not plant your field and you shall not prune your vineyard.


verseText:
את ספיח קצירך לא תקצור ואת-ענבי נזירך לא תבצר שנת שבתון יהיה לארץ

verseTextEn:
[Even] crops that grew on their own [from the seeds of your previous] harvest you shall not reap, and the grapes of your untended vines you shall not gather; it shall be a year of complete rest for the land.


verseText:
יובל הוא שנת החמשים שנה תהיה לכם לא תזרעו ולא תקצרו את-ספיחיה ולא תבצרו את-נזריה

verseTextEn:
It is a jubilee, [that] the year of the fiftieth year shall be for you. You shall not plant and you shall not reap [even] crops that grew on their own; and you shall not gather the [grapes of] its untended vineyard,


verseText:
והארץ לא תמכר לצמתת כי-לי הארץ כי-גרים ותשבים אתם עמדי

verseTextEn:
The land shall not be sold in perpetuity, for the land is Mine, for, you are [merely as] foreigners and resident aliens before Me.


verseText:
ושדה מגרש עריהם לא ימכר כי-אחזת עולם הוא להם

verseTextEn:
The field on the outskirts of their cities may not be sold for it is their perpetual ancestral land.


verseText:
השמר לך פן-תעזב את-הלוי כל-ימיך על-אדמתך

verseTextEn:
Watch yourself, lest you forsake the Levite, all your years on your land.


verseText:
וזה דבר השמטה שמוט כל-בעל משה ידו אשר ישה ברעהו לא-יגש את-רעהו ואת-אחיו כי-קרא שמטה ליקוק

verseTextEn:
And this is the statement of shemitah: suspend every creditor’s hand from his loan to his neighbor; he will not claim [it] from his neighbor or his brother because it was proclaimed shemitah to Adonoy.


verseText:
השמר לך פן-יהיה דבר עם-לבבך בליעל לאמר קרבה שנת-השבע שנת השמטה ורעה עינך באחיך האביון ולא תתן לו וקרא עליך אל-יקוק והיה בך חטא

verseTextEn:
Look out for yourself lest there be an evil thought in your mind, saying, ‘‘The seventh year is approaching, the shemitah year,’’ and you will look askance at your destitute brother and will not give him; and if he cries out concerning you to Adonoy, you will be regarded as sinful.


verseText:
כי-יהיה בך אביון מאחד אחיך באחד שעריך בארצך אשר-יקוק אלקיך נתן לך לא תאמץ את-לבבך ולא תקפץ את-ידך מאחיך האביון

verseTextEn:
If there should be someone destitute in your midst among one of your brothers in one of your cities, in your land that Adonoy, your God, is giving you; do not harden your heart and do not close your hand against your destitute brother.


verseTextEn:
When you send him free from you, do not send him away empty-handed.


verseText:
את-כספך לא-תתן לו בנשך ובמרבית לא-תתן אכלך

verseTextEn:
You shall not take from him interest or usury and you shall fear your God, and your brother shall live with you.


verseText:
לא-תשיך לאחיך נשך כסף נשך אכל נשך כל-דבר אשר ישך

verseTextEn:
You may not pay usury to your brother, usury on money, usury on food; usury on any matter where it is paid.


verseText:
לא-תעשק את-רעך ולא תגזל לא-תלין פעלת שכיר אתך עד-בקר

verseTextEn:
You shall not withhold the wages of your fellow [Jew] and you shall not rob. It shall not remain overnight, the wages of a day-laborer, keeping it in your possession until morning.


verseText:
כי-תשה ברעך משאת מאומה לא-תבא אל-ביתו לעבט עבטו

verseTextEn:
If you become your fellow’s creditor for any amount of debt, do not enter his house to take his pledge.


verseTextEn:
And if he is a poor man, do not repose with his collateral [in your possession].


verseTextEn:
Do not be devious in the judgment of the proselyte or orphan; and you may not secure as collateral, a widow’s garment.


verseTextEn:
He may not secure as collateral a mortar or pestle, for his is taking life as security.


verseText:
לא תרצח לא תנאף לא נגנב לא-תענה רעך עד שקר

verseTextEn:
Do not commit murder. Do not commit adultery. Do not steal [by kidnapping human beings]. Do not testify as a false witness against your neighbor.


verseTextEn:
You shall not steal. You shall not deny [a rightful claim] and each one of you shall not lie to each other.


verseText:
לא תסיג גבול רעך אשר גבלו ראשנים בנחלתך אשר תנחל בארץ אשר יקוק אלקיך נתן לך לרשתה

verseTextEn:
Do not move back the boundary of your neighbor that the first [settlers] determine in your territory that you will inherit in the land that Adonoy, your God, is giving you to inherit.


verseText:
ולא תונו איש את-עמיתו ויראת מאלקיך כי אני יקוק אלקיכם

verseTextEn:
You shall not cheat one another, and you shall fear your God for I am Adonoy, your God.


verseText:
וגר לא-תונה ולא תלחצנו כי-גרים הייתם בארץ מצרים

verseTextEn:
You must not abuse or oppress a stranger, for you were strangers in the land of Egypt.


verseText:
לא-תסגיר עבד אל-אדניו אשר-ינצל אליך מעם אדניו

verseTextEn:
Do not deliver a slave to his master, who escaped to you from his master.


verseText:
עמך ישב בקרבך במקום אשר-יבחר באחד שעריך בטוב לו לא תוננו

verseTextEn:
With you will he live among you, in the place that he chooses in any of your cities, wherever it is good for him; do not distress him.


verseTextEn:
You must not mistreat any widow or orphan.


verseText:
וכי-ימוך אחיך עמך ונמכר-לך לא-תעבד בו עבדת עבד

verseTextEn:
If your brother becomes impoverished and is sold to you, you must not work him like a slave.


verseText:
כי-עבדי הם אשר-הוצאתי אתם מארץ מצרים לא ימכרו ממכרת עבד

verseTextEn:
For they are My servants, whom I brought out from the land of Egypt, they shall not be sold [in the market] as slaves.


verseTextEn:
You must not rule over him to crush him and you shall fear your God.


verseText:
כשכיר שנה בשנה יהיה עמו לא-ירדנו בפרך לעיניך

verseTextEn:
As a hired hand [working] on a yearly basis shall he be considered with him; he shall not rule over him to crush him before your eyes.


verseTextEn:
If he takes himself another [wife], her sustenance, her clothing and her conjugal rights he must not diminish.


verseText:
והיה אם-לא חפצת בה ושלחתה לנפשה ומכר לא-תמכרנה בכסף לא-תתעמר בה תחת אשר עניתה

verseTextEn:
But it shall come to pass, that if you do not desire her you will send her free, but to sell—you may not sell her for money; you may not exploit her since you have oppressed her.


verseText:
לא תחמד בית רעך לא-תחמד אשת רעך ועבדו ואמתו ושורו וחמרו וכל אשר לרעך

verseTextEn:
Do not covet your neighbor’s house. Do not covet your neighbor’s wife, his slave, his maid, his ox, his donkey, or anything else that belongs to your neighbor.


verseText:
ולא תחמד אשת רעך ולא תתאוה בית רעך שדהו ועבדו ואמתו שורו וחמרו וכל אשר לרעך

verseTextEn:
And do not covet your neighbor’s wife. And do not desire your neighbor’s house, his field, or his male slave or his female slave, his ox or his donkey, or anything else that belongs to your neighbor.’’


verseText:
כי תבא בקמת רעך וקטפת מלילת בידך וחרמש לא תניף על קמת רעך

verseTextEn:
When you enter your fellow’s standing grainstalks, you may cut off stalks by hand, but do not lift a sickle over your fellow’s standing grainstalks.


verseText:
וכן תעשה לחמרו וכן תעשה לשמלתו וכן תעשה לכל-אבדת אחיך אשר-תאבד ממנו ומצאתה לא תוכל להתעלם

verseTextEn:
And so are you to do for his donkey, and so are you to do for his garment, and so are you to do for any lost object of your brother’s that is lost from him which you find. You may not conceal yourself.


verseTextEn:
You shall not commit injustice in judgement; in [land] measure, in weight or in volume measure.


verseTextEn:
You shall not have in your house varying measures, large and small.


verseText:
ושחד לא תקח כי השחד יעור פקחים ויסלף דברי צדיקים

verseTextEn:
Do not accept bribery, for bribery blinds the clear-sighted, and perverts the words of justice.


verseText:
לא-תכירו פנים במשפט כקטן כגדל תשמעון לא תגורו מפני-איש כי המשפט לאלקים הוא והדבר אשר יקשה מכם תקרבון אלי ושמעתיו

verseTextEn:
Do not show favor in judgement; small and great alike will you hear out; do not fear any man; for justice belongs to God. And the matter that will be too difficult for you, present to me and I will hear it.’’


verseTextEn:
Do not show favor [even] to the poor in his dispute.


verseTextEn:
Do not bend justice [even] for your needy in his dispute.


verseText:
ולא תחוס עינך נפש בנפש עין בעין שן בשן יד ביד רגל ברגל

verseTextEn:
You are not to have compassion: life for life, eye for eye, tooth for tooth, hand for hand, foot for foot.


verseText:
לא תשא שמע שוא אל-תשת ידך עם-רשע להית עד חמס

verseTextEn:
Do not accept a false report. Do not join hands with a wicked man to be a corrupt [false] witness.


verseText:
לא-יומתו אבות על-בנים ובנים לא-יומתו על-אבות איש בחטאו יומתו

verseTextEn:
Fathers shall not be executed through sons, and sons shall not be executed through fathers; each to be executed for his sin.


verseText:
לא-יקום עד אחד באיש לכל-עון ולכל-חטאת בכל-חטא אשר יחטא על-פי שני עדים או על-פי שלשה-עדים יקום דבר

verseTextEn:
One witness may not arise against a man about any sin or for any transgression or transgression that he transgresses; by the word of two witnesses or by the word of three witnesses let a matter be established.


verseText:
מדבר-שקר תרחק ונקי וצדיק אל-תהרג כי לא-אצדיק רשע

verseTextEn:
Keep far away from anything false. Do not kill an innocent righteous man, for I will not acquit a wicked person.


verseText:
כל-מכה-נפש לפי עדים ירצח את-הרצח ועד אחד לא-יענה בנפש למות

verseTextEn:
If anyone kills a person, only upon the testimony of witnesses shall the murderer be killed. But one witness may not testify against a person, in a case of capital punishment.


verseText:
והיו לכם הערים למקלט מגאל ולא ימות הרצח עד-עמדו לפני העדה למשפט

verseTextEn:
These cities shall serve you as a refuge from the avenger, so that the murderer will not die until he stands in judgment before the congregation.


verseText:
ולנערה לא-תעשה דבר אין לנערה חטא מות כי כאשר יקום איש על-רעהו ורצחו נפש כן הדבר הזה

verseTextEn:
But to the girl you will not do a thing, the girl has no death liability; for, just as if a man rises up against his peer and murders him, so is this matter.


verseText:
ולא-תקחו כפר לנפש רצח אשר-הוא רשע למות כי-מות יומת

verseTextEn:
And do not accept atonement compensation for the life of a murderer who is wicked to incur the death penalty, for he must be executed.


verseText:
ולא-תקחו כפר לנוס אל-עיר מקלטו לשוב לשבת בארץ עד-מות הכהן

verseTextEn:
And do not accept atonement compensation for one who has fled to his refuge city, to allow him to return to live in the land, before the death of the Kohein (Gadol).


verseText:
לא-תלך רכיל בעמיך לא תעמד על-דם רעך אני יקוק

verseTextEn:
Do not be a tale-bearer among your people. You shall not stand idly by [when] the blood (life) of your fellow [is in danger]. I am Adonoy.


verseText:
לא-תקלל חרש ולפני עור לא תתן מכשל ויראת מאלקיך אני יקוק

verseTextEn:
You shall not curse a deaf person and before a blind person you shall not place a stumbling-block; you shall fear your God, I am Adonoy.


verseText:
ארבעים יכנו לא יסיף פן-יסיף להכתו על-אלה מכה רבה ונקלה אחיך לעיניך

verseTextEn:
Forty is he to have him flogged, he may not add; lest he additionally flog him over these, a great flogging, when your brother will be slighted before you.


verseText:
כי יקרא קן-צפור לפניך בדרך בכל-עץ או על-הארץ אפרחים או ביצים והאם רבצת על-האפרחים או על-הביצים לא-תקח אהם על-הבנים

verseTextEn:
If you should chance upon a bird’s nest before you on the road in any tree, or on the ground, [with] fledglings or eggs, and the mother is sitting on the fledglings or on the eggs; do not take the mother with her offspring.


verseText:
והתגלח ואת-הנתק לא יגלח והסגיר הכהן את-הנתק שבעת ימים שנית

verseTextEn:
He shall be shaved but he shall not shave the nesek, and the kohein shall confine the nesek for a second seven day period.


verseText:
השמר בנגע-הצרעת לשמר מאד ולעשות ככל אשר-יורו אתכם הכהנים הלוים כאשר צויתם תשמרו לעשות

verseTextEn:
Take precautions with the leprosy affliction to be extremely careful and to do—in accordance with everything that the kohanim the Levites shall instruct you; as I commanded them are you to make sure to do.


verseText:
את כל-הדבר אשר אנכי מצוה אתכם אתו תשמרו לעשות לא-תסף עליו ולא תגרע ממנו

verseTextEn:
Everything that I am commanding you—be careful to fulfill it; do not add to it and do not subtract from it.


verseTextEn:
Whoever curses his father or his mother shall be put to death.


verseTextEn:
Whoever strikes his father or his mother shall be put to death.


verseText:
ויום השביעי שבת ליקוק אלקיך לא-תעשה כל-מלאכה אתה ובנך-ובתך עבדך ואמתך ובהמתך וגרך אשר בשעריך

verseTextEn:
But the seventh day is Shabbos to Adonoy, your God. You must not do any manner of work—you, your son, your daughter, your slave, your maid, your animal, and the foreigner within your gates.


verseText:
ראו כי-יקוק נתן לכם השבת על-כן הוא נתן לכם ביום הששי לחם יומים שבו איש תחתיו אל-יצא איש ממקמו ביום השביעי

verseTextEn:
See, because Adonoy gave you the Shabbos, therefore He gave you on the sixth day bread for two days. Every man must remain in his place. No man may go out of his place on the seventh day.


verseTextEn:
You must not kindle a fire in all your dwelling places on the day of Shabbos.”


verseTextEn:
You shall not do any work of labor and you shall bring a fire-offering to Adonoy.


verseText:
ובעשור לחדש השביעי הזה מקרא-קדש יהיה לכם ועניתם את-נפשתיכם כל-מלאכה לא תעשו

verseTextEn:
On the tenth day of this seventh month there shall be a sacred holiday to you, when you shall fast and not do any work.


verseText:
ערות אביך וערות אמך לא תגלה אמך הוא לא תגלה ערותה

verseTextEn:
The nakedness of your father and the nakedness of your mother you shall not uncover; she is your mother, you shall not uncover her nakedness.


verseTextEn:
The nakedness of your fathers wife you shall not uncover; it is your fathers nakedness.


verseText:
ערות אחותך בת-אביך או בת-אמך מולגת בית או מולדת חוץ לא תגלה ערותן

verseTextEn:
The nakedness of your sister [whether she is] your fathers daughter or your mothers daughter; whether she is born in the house, or she is born outside, you shall not uncover their nakedness.


verseText:
ערות בת-אשת אביך מולדת אביך אחותך הוא לא תגלה ערותה

verseTextEn:
The nakedness of the daughter of your fathers wife who is born to your father; she is your sister, you shall not uncover her nakedness.


verseText:
ערות בת-בנך או בת-בתך לא תגלה ערותן כי ערותך הנה

verseTextEn:
The nakedness of your sons daughter or your daughters daughter; you shall not uncover their nakedness, for their nakedness is your own.


verseText:
ערות אשה ובתה לא תגלה את-בת-בנה ואת-בת-בתה לא תקח לגלות ערותה שארה הנה זמה הוא

verseTextEn:
The nakedness of a woman and her daughter you shall not uncover. The daughter of her son and the daughter of her daughter you shall not take to uncover her nakedness, they are kin; it is lewdness.


verseTextEn:
The nakedness of your fathers sister you shall not uncover; she is your fathers kin.


verseTextEn:
The nakedness of your mothers sister you shall not uncover, for she is your mothers kin.


verseText:
ערות אחי-אביך לא תגלה אל-אשתו לא תקרב דדתך הוא

verseTextEn:
The nakedness of your fathers brother you shall not uncover. You shall not approach his wife, she is your aunt.


verseText:
ערות כלתך לא תגלה אשת בנך הוא לא תגלה ערותה

verseTextEn:
The nakedness of your daughter-in-law you shall not uncover; she is your sons wife, you shall not uncover her nakedness.


verseTextEn:
The nakedness of your brothers wife you shall not uncover; it is your brothers nakedness.


verseText:
ואשה אל-אחתה לא תקח לצרר לגלות ערותה עליה בחייה

verseTextEn:
You shall not take a woman and her sister to vex [her] to uncover her nakedness with the other, in her lifetime.


verseTextEn:
To a woman while in her menstrual impurity, you shall not approach to uncover her nakedness.


verseText:
ואל-אשת אמיתך לא-תתן שכבתך לזרע לטמאה-בה

verseTextEn:
With your friends wife you shall not lie carnally, to defile yourself through her.


verseText:
ובכל-בהמה לא-תתן שכבתך לטמאה-בה ואשה לא-תעמד לפני בהמה לרבעה תבל הוא

verseTextEn:
Together with any animal you shall not lie [conjugally] to defile yourself with it. A woman shall not stand before an animal to copulate with it; it is defilement.


verseTextEn:
You shall not lie with a male [conjugally] as one lies with a woman; it is an abomination.


verseText:
איש איש אל-כל-שאר משרו לא תקרבו לגלות ערוה אני יקוק

verseTextEn:
Each and every person—to any of his close kin—You shall not approach to uncover [their] nakedness, I am Adonoy.


verseText:
לא-יבא ממזר בקהל יקוק גם דור עשירי לא-יבא לו בקהל יקוק

verseTextEn:
A base-born may not enter into Adonoy’s community, even his tenth generation may not enter into Adonoy’s community.


verseText:
לא-תהיה קדשה מבנות ישראל ולא-יהיה קדש מבני ישראל

verseTextEn:
There is not to be a harlot from the daughters of Yisroel; and there shall not be a male prostitute from the sons of Yisroel.


verseText:
לא-יוכל בעלה הראשון אשר-שלחה לשוב לקחתה להיות לו לאשה אחרי אשר הטמאה כי-תועבה הוא לפני יקוק ולא תחטיא את-הארץ אשר יקוק אלקיך נתן לך נחלה

verseTextEn:
Her first husband who divorced her may not remarry her to be his wife after her having been defiled, for it is an abomination before Adonoy; and you are not to make liable the land that Adonoy, your God, is giving you as territory.


verseTextEn:
One may not enter—with injured or crushed genitals or with a gash causing spilling—into Adonoy’s community.


verseText:
ולא ירבה-לו נשים ולא יסור לבבו וכסף וזהב לא ירבה-לו מאד

verseTextEn:
And he is not to aquire an abundance of wives for himself so that his heart will not veer; and silver and gold he may not accumulate for himself in great abundance.


verseText:
ואכלת לפני יקוק אלקיך במקום אחשר-יבחר לכן שמו שם מעשר דגנך תירשך ויצהרך ובכרת בקרך וצאנך למען תלמד לריאה את-יקוק אלקיך כל-הימים

verseTextEn:
You shall eat in the presence of Adonoy, your God, in the place He chooses to house His Presence there—the tithe of your grain, your wine, and your olive oil, and the firstborn of your cattle and flocks; in order that you learn to fear Adonoy, your God, all the years.


verseText:
בשעירך תאכלנו הטמא והטהור יחדו כצבי וכאיל

verseTextEn:
In your cities may you eat it; the ritually unclean and the clean together, like the deer and the gazelle.


verseText:
ואבה ובניך אתך תשמרו את-כהנתכם לכל-דבר המזבח ולמבית לפרכת ועבדתם עבדת מתנה אתן את-כהנתכם והזר הקרב יומת

verseTextEn:
You and your sons with you shall guard your kehunah [duties] regarding the Altar and all that is within the Curtain—you shall serve—the service, as a gift, I give the kehunah to you, and the commoner who approaches shall be killed.”


verseText:
והיתה שבת הארץ לכם לאכלה לך ולעבדך ולאמתך ולשכירך ולתושבך הגרים עמך

verseTextEn:
The [produce] of the lands Shabbos[-year] shall be for yourselves, for food, for you, your servant and your maidservant, for your hired hand and your resident sojourner who reside with you.


verseText:
והורשתם את-הארץ וישבתם-בה כי לכם נתתי את-הארץ לרשת אתה

verseTextEn:
Drive out [the inhabitants of] the land and settle in it, because I have given this land to you to possess.


verseText:
ויצבאו על-מדין כאשר צוה יקוק את-משה ויהרגו כל-זכר

verseTextEn:
They mounted a campaign against Midian, as Adonoy had commanded Moshe, and they killed every male.


verseText:
זכור את אשר-עשה יקוק אלקיך למרים בדרך בצאתכם ממצרים

verseTextEn:
Remember what Adonoy, your God, did to Miriam on the way when you were going out of Egypt.


verseTextEn:
Walk in perfect trust with Adonoy, your God.


verseText:
מכל מתנתיכם תרימו את כל-תרומת יקוק מכל-חלבו את-מקדשו ממנו

verseTextEn:
From all your gifts you must set aside all of the terumah-gifts of Adonoy; from each thing—its finest part—the part that is to be consecrated.’


verseText:
דבר אל-בני ישראל ואמרת אלהם אדם כי-יקריב מכם קרבן ליקוק מן-הבהמה מן-הבקר ומן-הצאן תקריבו את-קרבנכם

verseTextEn:
Speak to Bnei Yisroel and say to them; [if] a man among you will bring an offering to Adonoy; of animals, cattle or sheep you should bring your offering.


verseText:
והאש על-המזבח תוקד-בו לא תכבה ובער עליה הכהן עצים בבקר בבקר וערך עליה העלה והקטיר עליה חלבי השלמים

verseTextEn:
The fire on the altar shall be kindled with it it shall not go out. The kohein shall burn logs upon it each and every morning and arrange the burnt-offering on it and burn upon it the fats of the peace-offering.


verseText:
גאל הדם הוא ימית את-הרצח בפגעו-בו הוא ימיתנו

verseTextEn:
The blood avenger shall kill the murderer, wherever he meets him he may kill him.


verseTextEn:
When I pronounce the name of Adonoy, give greatness to our God,


verseText:
וכי-ימוך אחיך ומטה ידו עמך והחזקת בו גר ותושב וחי עמך

verseTextEn:
If your brother becomes impoverished and his hand (assets) become shaky among you, you must support him, [so too] the proselyte and the sojourner, [so] that he shall live with you.


verseText:
כי תכלה לעשר את-כל-מעשר תבואתך בשנה השלישת שנת המעשר ונתתה ללוי לגר ליתום ולאלמנה ואכלו בשעריך ושבעו

verseTextEn:
When you finish tithing all the tithes of your produce in the third year, the year of the tithe; and you have given to the Levi, to the proselyte, to the orphan, and to the widow, so that they may eat within your portals to their satisfaction;


verseText:
שמור את-חדש האביב ועשית פסח ליקוק אלקיך כי בחדש האביב הוציאך יקוק אלקיך ממצרים לילה

verseTextEn:
Take heed of the month of spring, when you will celebrate Pesach for Adonoy your God; for in the month of spring Adonoy, your God, took you out from Egypt at night.


verseText:
ועשו ארון אצי שטים אמתים וחצי ארכו ואמה וחצי רחבו ואמה וחצי קמתו

verseTextEn:
They shall make an ark of acacia wood, two and one-half amohs long, one and one-half amohs wide, and one and one-half amohs high.


verseText:
והנביא ההוא או חלק החלום ההוא יומת כי דבר-סרה על-יקוק אלקיכם המוציא אתכם מארץ מצרים והפדך מבית עבדים להדיחך מן-הדרך אשר צוך יקוק אלקיך ללכת בה ובערת הרע מקרבך

verseTextEn:
And that prophet or that dreamer of a dream is to be executed, for he has uttered a fabrication about Adonoy, your God—Who took you out of the land of Egypt, and Who redeemed you from the house of bondage—to mislead you from the way that Adonoy, your God, commanded you to go upon, and you will eliminate the evil from within you.


verseText:
ולהורת את-בני ישראל את כל-החקים אשר דבר יקוק אליהם ביד-משה

verseTextEn:
[And that you may] teach Bnei Yisroel all the statutes that Adonoy spoke to them, through Moshe.


verseText:
וכי-יכה איש את-עין עבדו או-את-עין אמתו ושחתה לחפשי ישלחנו תחת עינו

verseTextEn:
If a man strikes the eye of his slave, or the eye of his female slave, and destroys [blinds] it, he shall set him [the slave] free as compensation for the eye.


verseText:
כי את-הבכר בן-השנואה יכיר לתת לו פי שנים בכל אשר-ימצא לו כי-הוא ראשית אנו לו מפשט הבכרה

verseTextEn:
Rather, the firstborn son of the hated one is he to recognize to give him doublefold of all that he possesses; for he is the first of his power, he has the rights of primogeniture.


verseText:
השמר לך פן-תשכח את-יקוק אשר הוציאך מארץ מצרים מבית עבדים

verseTextEn:
Look out for yourself, lest you forget Adonoy, Who took you out of the land of Egypt, from the house of slavery.


verseText:
רק השמר לך ושמר נפשך מאד פן-תשכח את-הדברים אשר-ראו עיניך ופן-יסורו מלבבך כל ימי חייך והודעתם לבניך ולבני בניך

verseTextEn:
Look out for yourself and guard your life exceedingly, lest you forget the words your eyes witnessed, and lest they are removed from your mind, all the days of your life; you will make them known to your children and to your grandchildren.


verseText:
ואם האכל יאכל מבשר-זבח שלמיו ביום השלישי לא ירצה המקריב אתו לא יחשב לו פגול יהיה והנפש האכלת ממנו עונה תשא

verseTextEn:
If it will be eaten, of the flesh of the peace-offering on the third day, it will not be favorably accepted. [As to] whoever brings it, it will not be credited to him; it is an abomination and anyone who eats of it shall bear [the burden of] its iniquity.


verseTextEn:
And this is what you may not eat: the griffon vulture and the bearded vulture, and the black vulture;


verseText:
ולא-תשאו עליו חטא בהרימכם את-חלבו ממנו ואת-קדשי בני-ישראל לא תחללו ולא תמותו

verseTextEn:
You will not bear a sin because of it, when you separate its best part; but sacred things of Bnei Yisroel you must not profane, and you will not die.”’


verseText:
על-פי שנים עדים או שלשה עדים יומת המת לא יומת על-פי עד אחד

verseTextEn:
By the speech of two witnesses or three witnesses is the guilty one to be executed; he is not to be executed by the oral testimonoy of one witness.


verseText:
ויספו השטרים לדבר אל-העם ואמרו מי-האיש הירא ורך הלבב ילך וישב לביתו ולא ימס את-לבב אחיו כלבבו

verseTextEn:
The officers will further address the people and say. ‘‘Whoever is afraid or faint hearted, let him go and return home, and let him not destroy the resolve of his brothers like his own resolve.’’


verseTextEn:
When you go out to encamp against your enemies take precautions from every evil thing.


verseText:
כי את-הבכר בן-השנואה יכיר לתת לו פי שנים בכל אשר-ימצא לו כי-הוא ראשית אנו לו משפט הבכרה

verseTextEn:
When the day comes for him to will to his sons what he owns, he may not prefer the son of the loved one over the son of the hated one—the firstborn.


verseText:
לא-תחוס עינך עליו ובערת דם-הנקי מישראל וטוב לך

verseTextEn:
Do not view him with compassion. You are to eliminate the [shedding of] innocent blood from Yisroel, and you will have it good.


verseText:
לא-יקשה בעינך בשלחך אתו חפשי מעמך כי משנה שכר שכיר עבדך שש שנים וברכך יקוק אלקיך בכל אשר תעשה

verseTextEn:
Let it not seem difficult to you when you send him free from you, for double the profit produced by the wage earner has he worked for you six years; and Adonoy, your God, will bless you in everything you do.


verseText:
נתון תתן לו ולא-ירע לבבך בתתך לו כי בגלל הדבר הזה יברכך יקוק אלקיך בכל-מעשך ובכל משלח ידך

verseTextEn:
You must surely give him, and let your heart not hurt when you give him; for, as a consequence of this thing, Adonoy, your God, will bless you in all your work and in all your commerce.


verseTextEn:
[But] you, if you have gone astray while you were married to your husband, and if you have been defiled, and if a man has lain conjugally with you, [a man] other than your husband.


verseText:
ומבן חמשים שנה ישוב מצבא העבודה ולא יעבד עוד

verseTextEn:
From the age of fifty he shall retire from the work force, and shall no longer work.


verseText:
אל-תחלל את-בתך להזנותה ולא-תזנה הארץ ומלאה הארץ זמה

verseTextEn:
You shall not defile your daughter by causing her to engage in harlotry lest the land be turned astray, and the land be filled with lewdness.


verseText:
ומן-המקדש לא יצא ולא יחלל את מקדש אלקיו כי נזר שמן משחת אלקיו עליו אני יקוק

verseTextEn:
He shall not depart from the Sanctuary and he shall not profane his Gods Sanctuary, for the crown of his Gods anointing oil is upon him, I am Adonoy.


verseText:
זכרון לבני ישראל למען אשר לא-יקרב איש זר אשר לא מזרע אהרן הוא להקטיר קטרת לפני יקוק ולא-יהיה כקרח וכעדתו כאשר דבר יקוק ביד-משה זו

verseTextEn:
to be a reminder for Bnei Yisroel so that a commoner shall never offer, one who is not a descendant of Aharon, to burn incense before Adonoy; so as not to be like Korach and his congregation; as Adonoy spoke to him, through Moshe.


verseText:
כפר לעמך ישראל אשר-פדית יקוק ואל-תתן דם נקי בקרב עמך ישראל ונכפר להם הדם

verseTextEn:
[The kohanim will say,] ‘‘Forgive Your people Yisroel, whom You, Adonoy, have redeemed; and do not allow innocent blood [liability] within Your people Yisroel.’’ The blood shall thus be atoned for in their behalf.


verseText:
וידעת עם-לבבך כי כאשר ייסר איש את-בנו יקוק אלקיך מיסרך

verseTextEn:
You will know with your heart that the way a man trains his son does Adonoy, your God, train you.


verseText:
ושמרתם ועשיתם כי הוא חכמתכם ובינתכם לעיני העמים אשר ישמעון את כל-החקים האלה ואמרו רק עם-חכם ונבון הגוי הגדול הזה

verseTextEn:
You will preserve and you will fulfill [them], for that [displays] your wisdom and your understanding before the nations, who will hear all these statutes and will say, ‘‘The only wise and understanding people is this great nation.’’


verseText:
לא-תשתחוה לאלכיכם ולא תעבדם ולא תעשה כמעשיהם כי הרס תהרסם ושבר תשבר מצבתיהם

verseTextEn:
You must not prostrate yourself to their gods, nor serve [sacrifice to] them. You must not adopt their customs. You must totally destroy [their idols] and completely break down their monuments.


verseText:
השמר לך פן-תשכח את-יקוק אלקיך לבלתי שמר מצותיו ומשפטיו וחקתיו אשר אנכי מצוך היום

verseTextEn:
Look out for yourself lest you forget Adonoy, your God, to not guard His commandments, His laws, and His statutes that I am commanding you today.


verseText:
וידבר אהרן אל-משה הן היום הקריבו את-חטאתם ואת-עלתם לפני יקוק ותקראנה אתי כאלה ואכלתי חטאת היום הייטב בעיני יקוק

verseTextEn:
Aharon spoke [in reply] to Moshe, Behold, today they brought their sin-offerings and their burnt-offerings before Adonoy and then such [tragedy] befell me. If I had eaten the sin-offering today, would that have been good in the eyes of Adonoy?


verseText:
לא תוכל לזבח את-הפסח באחד שעריך אשר-יקוק אלקיך נתן לך

verseTextEn:
You are forbidden to slaughter the pesach in any of your cities that Adonoy, your God, is giving you.


verseText:
ויאמר יקוק אלי אל-תצר את-מואב ואל-תתגר בם מלחמה כי לא-אתן לך מארצו ירשה כי לבני-לוט נתתי את-ער ירשה

verseTextEn:
Adonoy said to me, ‘‘Do not besiege Moav and do not intimidate them with war. For I will not give you [any] of his land as inheritance, for to Lot’s descendants have I given Or as inheritance.


verseText:
וקרבת מול בני עמון אל-תצרם ואל-תתגר בם כי לא-אתן מארץ בני-עמון לך ירשה כי לבני-לוט נתתיה ירשה

verseTextEn:
When you approach [the area] facing the descendants of Ammon, do not besiege them and do not intimidate them, for I will not give you of the land of the descendants of Ammon an inheritance, because to the descendants of Lot have I given it as an inheritance.


verseText:
אל-תתגרו בם כי לא-אתן לכם מארצם עד מדרך כף-רגל כי-ירשה לעשו נתתי את-הר שעיר

verseTextEn:
Do not incite them. For I will not give you of their land as much as a footstep, because for Eisov’s inheritance have I designated Mount Seir.


