Title: הלכות ריבית / ריבית באמצעות גוי
Tags: סימן_קסח ריבית_בגוי ריבית גוי_חלק_ג גוי_חלק_ב גוי_חלק_א

שאלה: גוי שהילווה לישראל, וכשבא להחזירו לגוי בא חברו ישראל ואמר לו תנם לי ואני אחזיר לו או לך קרן וריבית, באיזה אופן הדבר מותר? (ג' אופנים)
תשובה: א. אם החזירם ליד הגוי והוא חזר ונתנם לישראל השני.
ב. אם הגוי אמר לו הניחם ע"ג קרקע [והיפטר] ומשם נטלם ישראל השני.
ג. אם הגוי אמר לו תנם לישראל השני בתורת פקדון והיפטר, ואח"כ יהיו מילווה בידו.
טעם הדין: ניתוח המקרה: גוי מלווה לישראל ע"י ישראל אחר [חלק א], כשהכסף כבר היה אצל האמצעי [אופן ג]
במקרה זה אם הגוי לא פוטר את ישראל הראשון בנתינתו, נמצא שהישראל הראשון מלווה את כספו שלו שבאחריותו לישראל השני, והרי זו ריבית קצוצה גם אם נותן את הקרן והריבית לגוי, ומדין ערב. ואף אם הגוי פוטר את ישראל הראשון בנתינתו לישראל השני מכל מקום זה אסור מדרבנן משום שהכסף עובר מיד ישראל לישראל, והרי זה נראה כריבית ובדומה למקרה שלא פטרו. ואופני ההיתר הוא רק כשיש הפסק גמור בין שני הישראלים, וכפי המקרים הנ"ל.
מקור: שו"ע יו"ד קסח, סעיפים א-ג

שאלה: גוי שהילווה לישראל, וכשבא להחזיר לו סיכם ישראל אחר עם הגוי שהוא יקבל את ההלוואה מישראל הראשון בשליחות הגוי, האם מותר לישראל השני לתת קרן וריבית לישראל הראשון?
תשובה: אסור.
[והרמ"א מתיר]
טעם הדין: ניתוח המקרה: גוי מלווה לישראל ע"י ישראל [חלק א], הכסף כבר היה אצל הישראל [אופן ג].
בעיקרון במקרה כזה מבואר בפוסקים (קסח, א-ג) שהדבר אסור משום שזו הלוואה בין ישראל לישראל. ואף אם הגוי פוטר את הראשון כשנתן לישראל השני מ"מ אסור מדרבנן. ואין היתר אלא אם נשא ונתן ביד או שאמר לו הניחם ע"ג קרקע והיפטר או כיו"ב בפקדון.
אמנם הרמ"א למד מהגהות מרדכי שאם הגוי הוא זה ששלח את הישראל השני לקבל המעות מישראל הראשון, הרי זה מותר בכל אופן משום שאין הלוואה בין הראשון לשני, אלא הראשון הוא כשליח הגוי. אבל הש"ך והב"ח והט"ז חלקו עליו שאף בזה לא הותר אלא בשנשא ונתן הגוי ביד, אבל בלא"ה אסור. ועוד טענו הב"ח והט"ז  שאין  כוונת הגהות מרדכי לומר שהתנה עם ישראל השני, אלא עם ישראל הראשון התנה שיהא אפוטרופוס וזה מותר בתנאי שנשא ונתן ביד וכנ"ל, אבל מה שמתנה עם השני זה לא מועיל כלום.
ונציין כאן ששמעתי מהגר"פ וינד שליט"א שאם הוא משלם את הקרן וריבית לגוי אז יש להקל כדעת הרמ"א, וכן משמע מהפוסקים.
מקור: רמ"א קסח, ג; ט"ז וש"ך שם

שאלה: גוי שמלווה לישראל על מנת שיתן ריבית לישראל, האם זה מותר?
תשובה: מותר.
טעם הדין: כלל הדברים הוא שאם ההלוואה עצמה היא בין יהודי לגוי באופן המותר, אז גם אם התשלום הוא ליהודי הרי זה מותר. וכן להיפך, אם זו הלוואה בין יהודי ליהודי שאסורה אז גם אם התשלום הוא לגוי הרי זו ריבית קצוצה מטעם ערב. [כל זה מבואר בטור קסח]
מקור: שו"ע קסח, ד

שאלה: האם מותר לישראל לשלוח ישראל ללוות בריבית מגוי?
תשובה: רק אם המלווה הגוי סומך על משכון או על המשלח, ולא על השליח.
טעם הדין: ניתוח המקרה: גוי מלווה לישראל שמלווה לישראל [חלק א] הלווה הוא היוזם [אופן א]
אמנם יש שליחות לישראל, אבל אם הגוי אינו מכיר את המשלח אלא רק את השליח אז בהכרח הלווה הוא השליח וממילא נמצא שהוא חוזר ומלווה לישראל המשלח, והרי זו ריבית, וכשם שאסור להיות ערב שלוף דוץ לגוי מטעם זה [סברת הרמב"ן]. ואמנם דעת הר"מ בר טודרוס היא להתיר בזה משום שיש שליחות לישראל, ואין לאסור מדין ערבות משום ששליח שהוא ערב עדיף ונחשב כאילו הוא הלווה עצמו. אך הרמב"ן כ' ע"ז "וצלל במים אדירים אבל לא העלה בידו דברים ברורים".
מקור: שו"ע קסח, יז

שאלה: ישראל ששלח ישראל ללוות מגוי, והמלווה סומך גם על השליח וגם על המשלח, או על השליח וגם על משכון של המשלח, האם זה מותר?
תשובה: אסור.
[לדעת רעק"א יש מתירים]
טעם הדין: ניתוח המקרה: ישראל שולח ישראל ללוות מגוי [חלק א], הלווה הוא היוזם [אופן א]
בעיקרון במקרה כזה כתוב בפוסקים (שו"ע קסח, יז) שאם כל האחריות היא על המשלח או על משכונו זה מותר, אבל אם האחריות על השליח זה אסור כיון שהוא ערב ולא מהני שליחות לענין זה. ויש לדון מה הדין כשהאחריות על שניהם בשווה. ולכאורה זה תלוי במח' הפוסקים (בסימן קע) אם מותר לישראל להיות ערב קבלן בהלוואת גוי לישראל, ולפי המתירים שם בקבלן גם כאן יהיה מותר אם האחריות היא השליח וגם על המשלח או על משכונו. וכן נראה מקושיית רעק"א.  אמנם בבית יוסף כ' דמדברי הר"ן נראה שאם האחריות על שניהם אסור מפני שהשליח מתחייב מדין לווה והמשכון מדין ערב, וביאר החוו"ד שכאן שהכסף בא לידי הערב ומידיו לידי הלווה, מודים אף המתירים שאסור להיות ערב קבלן מפני שעי"ז הוא נחשב כלווה.
מקור: בית יוסף ושו"ע קסח יז, ש"ך שם ורעק"א על הש"ך, חוו"ד.

שאלה: מדוע מותר לישראל לשלוח ישראל ללוות מגוי בריבית [כשהגוי סומך על המשלח או על משכונו], ואין זה דומה לגוי שהילווה לישראל ואומר לו תנם לישראל אחר והיפטר שאסור מדרבנן? (ג' טעמים)
תשובה: א. משום ששם הישראל לווה לעצמו, וכאן הוא לווה בשביל המשלח.
ב. כאן אין שום אחריות על ישראל האמצעי כלל.
ג. שם בגלל שהוא נתן את הכסף לישראל השני לכן הוא נפטר.
מקור: א - ב. ש"ך קסח סקנ"ג.
ג. דרישה (קסח, יב) בשם הרא"ש.

שאלה: גוי שהילווה לישראל וכשבא להחזירם לו אמר לו הגוי להניחם ע"ג קרקע ומשם יטלנו ישראל אחר, האם ההיתר הוא רק במקרה שאמר לו הגוי הניחם "והיפטר" או גם בלי זה?
תשובה: לדעת השו"ע והט"ז: גם בלי והיפטר.
לדעת הש"ך: רק עם והיפטר.
טעם הדין: ניתוח המקרה: גוי מלווה [חלק א] הכסף כבר היה אצל האמצעי [אופן ג]
הב"י נקט דאין צריך לומר היפטר, דסתמא נמי הכי הוא, וכן דעת הב"ח. אך הש"ך נוקט דצריך לומר היפטר להדיא, ובלא"ה עדיין הוא באחריות הלווה. והט"ז כ' דעיקר דין היפטר הוא שמסתלק בפועל מהמעות באופן שלא יחזור לקחתם, ועי"ז עדיף טפי מנתינה ביד דמיחזי כריבית. [ואמנם מדברי הט"ז נראה דאף בלא היפטר אין איסור דאו', והיפטר מועיל שלא יהיה מיחזי כריבית. ותמהו עליו האחרונים (מקומ"ח) דבלא היפטר הוי ר"ק כי הישראל הראשון מלווה כסף שהוא באחריותו]
מקור: ב"י ושו"ע קסח, ג; ש"ך שם סק"ז; ט"ז שם סק"ד

שאלה: האם מותר למנהיגי הקהל ללוות מגוי בריבית בעבור הקהל, באחריותם של המנהיגים?
תשובה: נהגו להקל למרות שאין בזה היתר ברור.
טעם הדין: הרשב"א כ' ע"ז שלמרות שנוהגים כך בהרבה קהילות הוא לא מצא לזה היתר, שהרי הגוי מכיר רק את המנהיגים וא"כ נמצא שהקהל לווה מהמנהיגים בריבית, אך למעשה פסק הרמ"א שהמנהג להקל בזה. וטעמי ההיתר:
א. הרשב"א כותב שהם כאפוטרופוס, אלא שהוא כ' ע"ז שזה בעצמו היתר לא ברור. [הרי לאפוטרופוס של יתומים אסור להלוות בריבית קצוצה. ט"ז] ובחידושי הרמב"ן והר"ן (ב"מ עא.) מפורשת יותר הסברה הזו בשם הר' משה בר' טודרוס שביאר שאין לדמות דין זה לערב שלוף דוץ דאסור משום שכאן הוא שליח ולא ערב, והרי זה נחשב כאילו הקהל עצמם הם הלווים מדין שליחות דיד השולח היא לגמרי כיד השליח. אלא שהרמב"ן כ' ע"ז דצלל במים אדירים והעלה חרס בידו, דסו"ס נכסיו משועבדים ובעל כרחך הוא מתחייב בין מדין לווה ובין מדין שליח.
ב. הט"ז כ' הטעם משום דחשיב ליה כריבית דרבנן, ושרי באפוטרופוס של יתומים.
ג. עוד כ' הט"ז דהגוי יודע דהקהל ערבים להלוואה זו. והעיר ע"ז החוו"ד דלפי האוסרים בערב קבלן, ה"נ הכא אסור.
ד. החוו"ד מתרץ שעיקר החוב בין הקהל למנהיגים חל בשעה שהם פורעים את חובם לגוי, ובאותה שעה הכל הוא קרן ואין שום ריבית.
ה. מהגר"פ וינד שמעתי לבאר שמה שהקהל חייבים למנהיגים אין זה מחמת שהמנהיגים הילוו להם כסף, אלא זהו חוב חדש של תקנת הקהילות לחייב כל אחד ואחד מהקהל חיוב חדש.
מקור: רמ"א קסח, יז; נו"כ שם

שאלה: באיזה תנאים מותר לישראל להלוות מעות של גוי שהם בידו? (ב' תנאים)
תשובה: א. שלא תהיה אחריות החובות על ישראל. [אבל אחריות אונסים מותר]
ב. שאין מראית העין, כגון שידוע שהוא פקיד של הגוי או שמינהו אפוטרופוס על כל נכסיו.
טעם הדין: איתא בתוספתא דמעות של גוי שהם ביד יהודי להלוותם, אם האחריות [של החובות, אבל אונס מותר. ש"ך] על ישראל המלווה אסור והוי ריבית קצוצה. אבל אם האחריות על הגוי שרי. ואף אם ישראל נוטל שכר על עבודתו שרי (שו"ע), ואפ' אחוזים מהרווח מותר. (רמ"א ממשמעות הטור.)
ומ"מ אסור משום מראית העין. אא"כ מפורסם לכל שעבודתו בכך [אבל להודיע להם לא מהני - ש"ך] או כגון ששמו אפוטרופוס על כל נכסיו.
מקור: שו"ע ונו"כ קסח, כא-כד

שאלה: ישראל שהילווה לגוי, וכשבא הגוי להחזירם מצאו ישראל אחר ואמר לו תנם לי ואני אחזירם לו, האם זה מותר?
תשובה: מותר.
טעם הדין: ניתוח המקרה: הלוואה בין ישראלים עם גוי באמצע [חלק ב], הכסף כבר היה אצל האמצעי [אופן ג]
במקרה כזה שהכסף כעת בבעלות ובאחריות הגוי, ולא היה דין ודברים עם ישראל המלווה, הרי זה מותר משום שהגוי מלווה לישראל על דעת שיפרע ריבית לישראל שאין בזה שום חשש. [אך אם הגוי דיבר עם ישראל הראשון באנו למח' רש"י ור"ת. ואם ישראל השני דיבר עם הראשון, י"א שאף ר"ת אוסר. ויתבאר בשאלה אחרת בעז"ה.]
מקור: שו"ע קסח, ו

שאלה: ישראל שהילווה לגוי, וכשבא הגוי להחזירם אמר לו ישראל המלווה ליתנם לישראל אחר, האם זה מותר?
תשובה: אסור, ובמקום שנהגו להקל אין למחות בידם.
טעם הדין: ניתוח המקרה: ישראל שמלווה לישראל עם גוי באמצע [חלק ב] הכסף כבר היה אצל האמצעי [אופן ג]
הכסף כעת הוא באחריות הגוי ולכן לכאורה יהיה מותר לו להלוות אותו לישראל כדי שישלם לישראל, אבל מבואר בגמ' שאם יש שליחות לגוי לחומרא הרי זה נחשב כאילו ישראל המשלח את הגוי הוא המלוה לישראל הלווה ואסור. ונח' בזה הראשונים: דעת רש"י שיש שליחות לחומרא, ואסור. דעת ר"ת שאין שליחות לחומרא, ומותר. להלכה פסק השו"ע כדעת רש"י, והרמ"א כ' שבמקום שנהגו להקל כדעת ר"ת אין למחות בידם.
מקור: שו"ע ורמ"א קסח, ו

שאלה: האם מותר לישראל להלוות לגוי בריבית על דעת שהגוי יחזור וילווה לישראל אחר בריבית?
תשובה: אסור.
טעם הדין: ניתוח המקרה: ישראל מלווה לישראל ע"י גוי באמצע [חלק ב] המלווה הוא היוזם [אופן א]
כ' הרשב"א שכל הנידון בגמ' להיתר הוא שהגוי לוה לצורך עצמו ואח"כ הוא בא לתת את הכסף לישראל אחר, אבל אם מתחילה ישראל הילווה לגוי כדי שיחזור וילווה לישראל הרי זה איסור גמור, מפני שיש כאן הערמה. וכן פסק השו"ע (סעיף ה).
והנה ברשב"א מבואר שאף איסור ריבית קצוצה יש כאן, ופירש החוו"ד שזה באופן שכוונתם שהאחריות תישאר על ישראל. אבל אם האחריות על הגוי אז אע"פ שהם מערימים אי"ז איסור תורה אלא מדרבנן.
וחוץ מהנ"ל יש גם עוד איסור אם ישראל כופה את הגוי והגוי כופה את ישראל, דהרמ"א אוסר משום דמיחזי כריבית. [אבל אם יש משכון מותר מטעם זה, ומ"מ אסור מטעם הקודם]
מקור: שו"ע קסח, ה

שאלה: האם יש איסור לישראל לגבות ריבית מגוי אם עי"ז הגוי יגבה ריבית מישראל אחר?
תשובה: הרמ"א אוסר. הט"ז מתיר.
הש"ך אוסר רק באופן שיש שליחות לגוי.
טעם הדין: מהר"ם (מובא בהגהות מיימוני) מחדש שאף לשיטת ר"ת שאין שליחות לחומרא, מ"מ אם ישראל כופה את הגוי לשלם רבית והוא יודע שהגוי יכפה את ישראל הרי זה אסור משום דמיחזי כריבית. וכ' הב"י שנראה שהרא"ש חולק ע"ז. ומ"מ הביא הרמ"א דין זה להלכה, וכ' שמטעם זה אין להתיר אף לדעת ר"ת אלא במקום שיש משכון מישראל הלווה שאז אין הגוי כופהו לשלם ולא מיחזי כריבית, אבל בחוב של אשראי אסור לכו"ע.
ואמנם הש"ך מגביל איסור זה, דדווקא כאשר שלח ישראל את הגוי מיחזי כריבית אבל בלי שליחות מותר. אכן דעת רעק"א שאין חילוק בזה, ובכל גווני אסור. והט"ז חולק מכל וכל על איסור זה, ובכל גווני שרי.
מקור: רמ"א קסח, ה; ש"ך וט"ז שם; שו"ע קסח יב; ט"ז ונקוה"כ שם

שאלה: גוי שלווה מישראל וכשבא להחזירם לו סיכם ישראל אחר עם ישראל המלווה שהגוי יתן את הכסף לישראל השני והוא יחזירם לראשון, האם זה מותר?
תשובה: אסור גם לדעת ר"ת
טעם הדין: ניתוח המקרה: ישראל מלווה לישראל ע"י גוי באמצע [חלק ב] הכסף כבר היה אצל השליח [אופן ג]
במקרה דומה לזה שבו הגוי דיבר עם ישראל המלווה, לדעת רש"י אסור משום שיש שליחות לגוי לחומרא, ולדעת ר"ת מותר כי אין שליחות לגוי. אבל במקרה דידן שבו ישראל דיבר עם ישראל, כ' הטור שאף ר"ת אוסר משום שלישראל יש שליחות [והתוס' מתירים].
ונציין שלדעת הבית יוסף אף במקרה שישראל השני לא דיבר במפורש עם הראשון, אלא שהוא אומר מעצמו שהוא שליח של הראשון הרי זה אסור משום שזכין לאדם שלא בפניו. אך הב"ח והש"ך מתירים בזה אם לא שלחו במפורש.
מקור: ש"ך קסח, טז

שאלה: ישראל ששלח גוי ללוות מישראל בלי להודיעו, האם מותר לישראל המלווה לגבות ריבית?
תשובה: מותר.
[לדעת הרמ"א והש"ך רק אם יש משכון שאינו כופהו]
טעם הדין: ניתוח המקרה: הלוואת ישראל לישראל עם גוי באמצע [חלק ב], הלווה הוא היוזם [אופן ב]
לדעת רבינו תם אין שום איסור בדבר כי אין שליחות לגוי, והרי הגוי לווה מישראל וחוזר ומלווה לישראל. ואף לדעת רש"י שיש שליחות לגוי לחומרא, השיב ר"י שהמלווה אינו עובר שום איסור מפני שלא ידע שההלוואה היא בשליחות ישראל, ומותר לו לגבות הריבית, אבל הלווה עבר איסור.
וכ' הש"ך דמ"מ צריך שיהיה באופן שאין מיחזי כריבית, כגון שיש משכון שאינו כופהו, דהא מיירי הכא ששלחו. אך לדעת הט"ז אף בלא משכון שרי, ולשיטתו דאין איסור אף בכופהו.
מקור: שו"ע קסח, ז; ש"ך וט"ז שם

שאלה: ישראל שלח גוי ללוות מגוי והלך ולווה מישראל שיודע שזה בשליחות ישראל, האם הדבר מותר?
תשובה: מותר.
טעם הדין: אם הגוי לא מקיים את שליחותו, כגון ששלחו ישראל ללוות בריבית מגוי והוא הלך ולווה מישראל, אין איסור כלל אף אם המלווה יודע שההלוואה לצורך ישראל, כי בכה"ג אין שליחות והרי יש כאן ב' הלוואות נפרדות, הלוואת גוי מיהודי והלוואת יהודי מגוי. [הסכמת הפוסקים כדרכ"מ, ודלא כב"י שלמלווה יש איסור.]
מקור: שו"ע קסח, ח

שאלה: גוי שלווה לצורך עצמו על משכון של ישראל שנמצא בידו (ע"י שהילווה לישראל על המשכון), האם הדבר מותר?
תשובה: מותר.
ויש אוסרים.
טעם הדין: ניתוח המקרה: גוי באמצע [חלק ב] הגוי האמצעי כבר הילווה ללווה, ובא ללוות לעצמו על סמך המשכון [אופן ד]
נח' הראשונים כאשר יש לגוי משכון של ישראל בידו, שלווה ממנו ישראל על המשכון, והולך הגוי ולווה מישראל על משכון זה לצורך עצמו [שבזה ודאי שאין שייך הטענה של ר"י שהקנה לו את המשכון, כי כיון שגבאו מישראל בע"כ אינו מקנה לו המשכון]:
דעת בעל העיטור היא שמכיון שהמשכון שייך ליהודי והאחריות היא עליו הוי כמו שהריבית מתרבה על ישראל, ואסור לגבות הריבית. אך הרא"ש סובר שמכיון שהגוי לווה לצורך עצמו, אין שום בעיה במה שהמשכון שייך לישראל.
ופסק השו"ע (בסעיף כ) כדעת הרא"ש שמותר לישראל לגבות הריבית מן הגוי, ואין חשש במה שהמשכון שייך לישראל. והביא דעת בעל העיטור בשם יש מי שאוסר.
מקור: שו"ע קסח, כ

שאלה: גוי לווה מעות בריבית מישראל על משכון, ואח"כ נודע בבירור שהמשכון הוא של ישראל ששלח את הגוי כדי ללוות עבורו, האם מותר למלווה לקחת את הריבית?
תשובה: לדעת רש"י אסור, ולר"ת מותר.
טעם הדין: ניתוח המקרה: גוי באמצע [חלק ב] הלווה הוא היוזם [אופן ב] ויש משכון של הלווה.
להלכה: לדעת ר"ת אין שליחות לגוי ולכן זה מותר כי הגוי לווה ומלווה. אבל לדעת רש"י שיש שליחות, הרי זה אסור. כך מוכח להדיא דעת הבית יוסף והשו"ע, שכ' טעמי ההיתר רק משום שאינו מאמינו, אבל לא מטעם שהמלווה לא ידע.
והקשה רעק"א מהו החילוק שלדעת ר"ת מותר, ואילו לרש"י אסור גם אם לא ידע המלווה, והרי השיב ר"י שאם המלווה לא ידע אין שליחות לחומרא וא"כ חזר רש"י לשיטת ר"ת. ויש לתרץ שכאן שיש משכון לדעת רש"י אז יש שליחות לחומרא גם במקרה שהמלווה לא ידע, כי כשיש משכון אעיקר הסמיכות של המלווה הוא על המשכון של ישראל, והרי זה גורם שיהיה שליחות גם כשהמלווה לא יודע מזה. אבל לדעת ר"ת שאין שליחות לחומרא, אז אין לאסור רק מטעם שהמשכון של ישראל, שהרי בסעיף כ' מבואר שאין זה גורם לבד איסור. ודוק כי הוא נכון.
מקור: שו"ע ורמ"א קסח, ט

שאלה: גוי שלווה מישראל על משכון, ואח"כ בשעת פדיית המשכון בא ישראל ואומר שלי הוא המשכון, האם מותר למלווה לגבות הריבית?
תשובה: מותר.
טעם הדין: ניתוח המקרה: לטענת הלווה: גוי באמצע [חלק ב] כשהלווה יוזם את השליחות [אופן א] ויש משכון. לטענת המלווה: גוי לווה מישראל.
להלכה: למרות שאם באמת המשכון של ישראל אז הדבר אסור לדעת רש"י שיש שליחות לגוי לחומרא [ואע"פ שהמלווה לא ידע, היכא דאיכא משכון אסור גם בכה"ג], אבל כאן המלווה לא יאמין לישראל שהמשכון שלו, וגם אם יוכיח שהמשכון היה שלו לא יאמין לו שלא הקנהו לגוי, וגם אם יוכיח שלא הקנהו לגוי לא יאמין לו המלווה שהגוי באמת נתן לו את הכסף שלווה אלא יתכן שהגוי למעשה לווה לעצמו ונתן לישראל כסף אחר, [ובמקרה זה אין איסור מצד מה שהמשכון של ישראל כמבואר בסעיף כ שכשהגוי לווה לעצמו על משכון של ישראל מותר.]
מקור: שו"ע קסח, ט

שאלה: גוי שהילווה לישראל על משכון, וחזר ומישכן את המשכון לישראל אחר, באיזה אופן י"א שאסור לישראל הלווה לפדות המשכון מיד ישראל המלווה? (ג' תנאים)
תשובה: אם הישראל ידע שהגוי רוצה למשכנו, ואחריות החוב רק על המשכון ולא על הגוי, וישראל עצמו פודה.
טעם הדין: ניתוח המקרה: גוי באמצע בין ישראל לישראל [חלק ב] וכבר הילווה הגוי האמצעי לישראל, והוא חוזר ולווה מישראל אחר [אופן ד]. ויש משכון.
כ' הסמ"ק שישראל שלווה מגוי על המשכון, והולך הגוי וממשכן את המשכון לישראל אחר, והישראל פודה את המשכון מיד הישראל, וידע הלווה שכך יעשה הגוי, הרי זה כעין שליחות, ולדעת רש"י שיש שליחות לחומרא אסור. ולא דמי להא דשרי להלוות לגוי לעצמו על משכון ישראל (סעיף כ), משום דהתם הגוי לווה לגמרי לצורך עצמו, אבל הכא הוי כעין שליחות. אך לדעת ר"ת שרי גם בזה. [ש"ך.]
אבל אם הלווה לא ידע שהגוי יחזור וימשכן משכונו לישראל, אין כאן צד שליחות ושרי. וכן אם ישראל אינו פודה את המשכון, אלא הגוי פודה את המשכון והישראל פודהו מיד הגוי, ג"כ לא דמי לשליחות ושרי.
עוד היתר ישנו, אם המלווה אינו סומך רק על המשכון אלא גם על הגוי האמצעי, דבזה חשיב בעל המשכון כערב בעלמא, ולא החמירו כ"כ לאסור בזה. [וכ' הגר"א דמיירי באופן שהוא כערב סתם ולא כערב קבלן.]
אמנם לדעת הרא"ש שרי בכל גווני. [ש"ך]
מקור: שו"ע ונו"כ קסח, י

שאלה: ישראל שהשאיל משכונו לגוי ללוות עליו לעצמו, האם מותר לישראל להלוות עליו לאותו גוי, והאם מותר לישראל המשאיל לשלם קרן וריבית?
תשובה: מותר לכו"ע
טעם הדין: כאן שהגוי לווה לעצמו וגם הישראל הקנה לו את המשכון אז כו"ע מודים שזה מותר, ועדיף מסעיף כ ששם לא הקנה ישראל את המשכון לגוי ולכן אוסר בעל העיטור, וכ"ש שלדעת הרא"ש שם כאן מותר.
ונציין שא"א לזכות את המשכון לגוי ע"י אחר, משום שאין זכייה לגוי.
מקור: שו"ע קסח, יא

שאלה: ישראל שהשאיל משכונו לגוי ללוות עליו לעצמו מישראל, האם יכול ישראל המשאיל לפדות משכונו בעל כרחו של המלווה?
תשובה: אינו יכול.
ואם הגוי אינו משלם, יכול.
טעם הדין: באופן זה שעיקר ההיתר הוא משום שישראל הקנה משכונו לגוי, אז המלווה יכול לומר לבעל המשכון לאו בעל דברים דידי את. אבל אם הגוי לא משלם אז הוא גזלן, ובכה"ג חייב המלווה להחזיר את המשכון לבעליו.
מקור: רמ"א קסח, יא

שאלה: ישראל שהשאיל משכונו לגוי ללוות עליו לעצמו מישראל והגוי אנס ואינו משלם חובו [אבל אינו פודה המשכון בלא ריבית] שמותר לישראל לפדות המשכון, האם צריך לשלם גם את הריבית או רק את הקרן?
תשובה: לדעת הט"ז משלם רק את הריבית שעלתה עד שהתקלקל הגוי וסירב לשלם.
לדעת הלבוש משלם כל הריבית כולה, גם מה שעלה אח"כ.
טעם הדין: במקרה כזה בעצם הגוי הוא זה שחייב לישראל המלווה, אלא שהוא גזלן ואינו משלם ולכן רשות ביד ישראל בעל המשכון לפדות משכונו, ואשר על כן הוא צריך לשלם כל חיובו של הגוי כדי לפדות המשכון. אמנם נח' הלבוש והט"ז בהבנת יסוד ההיתר לקחת ריבית מישראל, ונפק"מ גדולה ביניהם, שלדעת הט"ז עיקר הטעם הוא משום שמתחילה הגוי לא היה גזלן וכבר חל החוב עליו הן הקרן והן רבית, ורק אח"כ הפך לגזלן. ולכן לדעת הט"ז אין היתר אלא לגבי הכסף שכבר עלה לפני שהגוי סירב לשלם, אבל מה שעלה אח"כ אסור לו לקחת, דמעכשיו הוי כגזלן וצריך להחזיר המשכון לישראל ונחשב שהריבית עולה על ישראל.
אך לדעת הלבוש ההיתר הוא משום שהגוי אינו נחשב כגזלן כלפי המלווה אלא רק כלפי בעל המשכון, ולכן יכול ליטול המלווה כל הריבית מישראל גם מה שעלה אח"כ, כי אומר המלווה לבעל המשכון שהגוי עדיין חייב לו את הריבית אלא שאינו משלם אותה, והיינו גזל כלפי המשכון ולא כלפי ההלוואה.
מקור: רמ"א קסח, יא; ט"ז שם סקט"ו

שאלה: ישראל שהשאיל משכונו לגוי ללוות עליו לצורך עצמו, והגוי אלם ואינו משלם, והוא עשוי לפדות משכונו בלא ריבית, האם כשישראל בא לפדות משכונו, צריך לשלם הריבית או רק את הקרן?
תשובה: רק את הקרן.
ולדעת הט"ז מה שעלה עד שהתקלקל הגוי, הוא חייב לשלם.
טעם הדין: ניתוח המקרה: גוי לווה לצורך עצמו, והמשכון שהוא נתן קנוי לו מישראל.
ההלכה: בעיקרון ישראל הקנה את המשכון לגוי ולכן הוא לאו בע"ד לפדות את המשכון כלל, אלא שבמקרה שהגוי אינו משלם אז נמצא שהמשכון גזול בידו ובכה"ג ישראל יכול לפדותו. אך מכיון שאם הגוי היה פודהו לא היה משלם ריבית כי הוא אלים, אז גם כשישראל פודה הוא לא גרוע ממנו ואינו צריך לשלם את הריבית. [אבל אם הגוי אינו אלים כ"כ לפדות המשכון בלי ריבית אלא שאינו מוכן לשלם, אז כשישראל פודה את המשכון צריך לשלם גם ריבית שהרי זהו חובו של הגוי והכל נחשב כקרן.]
ומ"מ מחדש הט"ז שכל החיוב שכבר חל קודם שהוחזק הגוי כאלים נהפך לקרן ממש, ולכן ישראל צריך לשלם את זה בכל אופן.
מקור: רמ"א קסח, יא; ט"ז שם טז

שאלה: גוי שהילווה לישראל בריבית, האם מותר לישראל אחר לקנות ממנו את החוב?
תשובה: בקנין גמור אסור.
בדרך בטחון מותר, ובלבד שישראל לא ישלם ישירות לישראל.
טעם הדין: ניתוח המקרה: גוי אמצעי בין שני ישראלים. [חלק ב] האמצעי כבר הילווה, וכעת הוא מוכר חובו לאחר. [אופן ד]
כ' הט"ז והש"ך שבמכירה גמורה יש איסור לגבות אפ' דרך הגוי כל הריבית שתעלה מכאן ואילך משום שהריבית היא בין ישראל לישראל. אלא מיירי באופן שהגוי עדיין יכול לפרוע החוב ולסלק את הקונה (ט"ז) או שעכ"פ ישראל אינו יכול לכפות את ישראל לשלם (ש"ך בנקה"כ) שבמקרים אלו חיוב הקרן והריבית הוא לגוי אלא שישראל קנה זכות הגביה.
ומ"מ גם באופן המותר אסור שישראל ישלם לישראל ריבית משום חומר איסור ריבית, אלא ישראל ישלם לגוי והוא ישלם לישראל. ואמנם לדעת הט"ז בריבית שעלתה כבר מותר גם לשלם לישראל, אך הש"ך בנקה"כ אוסר גם בזה.
מקור: רמ"א קסח, י; ט"ז יב; נקה"כ שם

שאלה: גוי שלווה מישראל בריבית וביקש מישראל אחר שיתן משכון עבורו, ובא ישראל הזה ואמר למלווה "זהו משכונו של גוי", האם מותר לקבל ריבית מישראל הממשכן?
תשובה: הב"י והב"ח מתירים. הט"ז אוסר.
טעם הדין: הב"י כ' בשם המרדכי במקרה זה להיתר. ותמה ע"ז שהרי כיון שהמשכון לא קנוי לגוי, נמצא שישראל הוא ערב בעד הלוואת הגוי.
[א] תי' הב"י דהוי כערב סתם, דהא לא יגבה מן המשכון אא"כ יתבע את השליח תחילה, והשליח ישראל יחזור ויתבע את הגוי, ונמצא דאין כאן אלא ערבות סתם. ותמה ע"ז הט"ז טובא, דהא הוי ערבות שלוף דוץ של ישראל בעד הגוי, דאו שיגבה מן המשכון או שיגבה מכיסו של ישראל, ולא דמי לערב סתם דחוזר על הגוי עצמו תחילה. ותי' המקומ"ח דאמנם הב"י מיירי באופן שחוזר תחילה על הגוי ולא על ישראל עצמו, וכן מדוקדק לשון הב"י, אבל אם באמת חוזר על ישראל עצמו אסור מטעם הנ"ל.
[ב] עוד תי' הב"י דאכן יש איסור לשליח, אך המלווה שלא ידע אין לו איסור. ותמה הט"ז דא"כ הפוסקים לא היו שותקים מזה.
[ג] הט"ז נוקט שמדובר שהמשכון הוא באמת של הגוי, ולכן מותר. אבל במשכון של ישראל אסור.
[ד] הב"ח והש"ך מפרשים שקונה הגוי המשכון ע"י קנין אודיתא. אמנם הט"ז שחלק ע"ז דאין מועיל כאן אודיתא להפקיע איסור ריבית, דדמי למי שמלווה מעות שלו ואומר שהן של גוי, וכי יותר עי"ז איסור ריבית. אך דעת הב"ח היא דהקנה המשכון לגוי לכל דבר, וממילא אין כאן איסור. ומה שהוכיח הט"ז מתשובות מיימוני, כבר דחוהו רעק"א (כאן) והקצות (קצד, ד) דשאני חוב שאינו בעין, אבל המשכון בעין אפשר להקנותו.
מקור: ט"ז קסח, יד

שאלה: גוי שלווה מישראל בריבית, וביקש מישראל אחר שיתן משכון עבורו, האם יכול הישראל לזכות את המשכון לגוי?
תשובה: אינו יכול.
טעם הדין: אין זכייה לגוי, ולכן א"א לזכות המשכון לגוי [לא ע"י ישראל ולא ע"י גוי]. וממילא אם ישראל נותן משכון בהלוואת ישראל לגוי, הרי הוא נעשה ערב והדבר אסור. אמנם הב"י כ' בשם המרדכי להיתר במקרה כזה, וביאר [א] שמדובר באופן שהמשכון הוא רק ערב סתם, כי קודם יגבה מהגוי הלווה עצמו. [ב] א"נ המלווה מותר והשליח עושה איסור. [ג] והב"ח פירש שמדובר שהקנה לגוי המשכון בקנין אודיתא. [ד] והט"ז פירש שמדובר שהוא מקנה אותו לישראל בדרך מכירה על תנאי שאם גוי יפרע הקרן והריבית יחזיר לו את משכונו.
מקור: רמ"א קסח, יא; ט"ז קסח סקי"ד

שאלה: גוי שבא ללוות מישראל וביקש מישראל אחר שיתן משכון עבורו, ואמר לו שיתן המשכון לגוי אחר שהוא ילווה עבורו ומיד שיתן המשכון לגוי הוא מתחייב להחזיר לו המשכון, האם הדבר מותר?
תשובה: מותר
טעם הדין: כ"כ הב"י בשם ספר התרומות בשם הר' אשר מלוניל, והביאו הש"ך.  וביארו החוו"ד והעצי לבונה שטעם ההיתר הוא משום שהקנה את המשכון לגוי השליח. אבל אם לא הקנה לו המשכון הרי זה אסור משום שהמשכון של ישראל נעשה ערב להלוואת הגוי.
מקור: ש"ך קסח, כט

שאלה: ישראל שלח ישראל להלוות לגוי, האם הדבר מותר?
תשובה: מותר, בתנאי שלא יקבל השליח אחריות יותר מדינו.
טעם הדין: ניתוח המקרה: גוי לווה מישראל שלווה מישראל. [חלק ג] המלווה הוא היוזם [אופן א]
כשישראל שולח את ישראל להלוות לגוי, בעקרון הדבר אמור להיות מותר כי יש שליחות לישראל והרי הוא שליח להלוות לגוי.
אמנם מ"מ כ' הפוסקים שכל ההיתר בזה הוא רק אם השליח מקבל אחריות כדינו, דהיינו אם הוא בחינם מותר לו להיות חייב באחריות כש"ח, ואם מקבל שכר מותר לו להתחייב באחריות כש"ש, אבל טפי מדינו אסור, והטעם כ' הב"י משום דכיון שמתחייב באחריות יותר מדינו מקבל רשות להשתמש במעות והוי לווה. [ולפי"ז אם יתנה בפירוש דאסור לו להשתמש במעות, שרי לקבל אחריות טפי מדינו. חוו"ד.]
ויש לתמוה מאי שנא מהא דריש סימן קע"ז ברמ"א דשרי לקבל כל האחריות ולתת כל הרווח, משום דמתנה שומר חנם להיות כשואל. וכן הקשה החוו"ד. אך הדרישה מתרץ דהתם אינו מבקש לעצמו שום הנאה, אבל כאן אם יזדמן לו מציאה הרווח לעצמו, חשיב לווה.
וכמובן שאם האחריות על פרעון החובות היא על השליח שהדבר אסור, שהרי הוא נחשב כלווה [דאין שייך כאן הסברא דמתנה ש"ח להיות כשואל].
ואף אם האחריות היא על הריבית בלבד, כגון שאומר לו שכל זמן שהגוי לא ישלם הקרן, הישראל מתחייב לתת ריבית, אסור משום דנמצא שאף אחריות הקרן עליו. [ב"י בשם בעל התרומות, הובא בש"ך ובט"ז]
מקור: שו"ע קסח, טז

שאלה: גוי שלח ישראל ללוות מישראל [בלי משכון], האם הדבר מותר?
תשובה: מותר, בתנאי שהמלווה תובע את הגוי תחילה.
טעם הדין: ניתוח המקרה: גוי לווה [חלק ג] כשהלווה יוזם, בלי משכון.
כשגוי שולח ישראל ללוות מישראל עבור הגוי, לכאורה היה צריך להיות אסור משום שאין שליחות לגוי ונמצא שישראל הוא לווה מישראל בריבית וחוזר ומלווה לגוי בריבית. ואכן אם לא הודיע השליח לישראל שהוא לווה עבור גוי, הרי זו ריבית קצוצה. [בית יוסף בשם הר"ן]
אך כאשר הודיע השליח לישראל שהוא לווה בעבור הגוי, הורה רבנו גרשום היתר בזה משום שאע"פ שאין שליחות לגוי, הרי לישראל יש שליחות והרי הוא שלוחו של המלווה להלוות לגוי.
אבל כל זה מדובר דווקא באופן שהאחריות היא על הגוי ולא על ישראל, כי אם האחריות על ישראל נמצא שהוא הלווה. ומ"מ אם תובע תחילה את הגוי ורק אם אין לו חוזר על ישראל הרי זה מותר וכדין ערב סתם.
ואסור לישראל להתחייב אפ' ריבית בלבד כל זמן שהגוי לא פורע, כי זה נחשב אחריות על הקרן. [בעל התרומות]
מקור: ש"ך קסח, לד

שאלה: ישראל שלח ישראל להלוות לגוי, ואחר זמן בא השליח וטוען שלווה לצורך עצמו, האם הוא מחוייב לשלם ריבית, והאם נחשב רשע?
תשובה: אינו חייב לשלם ריבית.
לדעת הרמ"א נקרא רשע, לדעת הש"ך אינו רשע אלא מחוסר אמנה.
טעם הדין: ניתוח המקרה: לטענת הלווה, יש כאן הלוואה בין ישראל לישראל בלי שום גוי באמצע. לטענת המלווה יש גוי לווה [חלק ג] והמלווה יוזם [אופן א] ואין משכון.
להלכה: מכיון שאין המלווה מוחזק, אז הלווה נאמן ואינו פורע את הקרן בלבד. ואם חושדו המלווה שאינו אומר אמת, יחרים עליו שכדבריו כן הוא. [כי טוענו בשמא, אבל אם טוענו ברי יכול גם להשביעו.]
וכ' הרמ"א דמלווה שהערים באופן זה הוא נקרא רשע. אך הש"ך כ' דנראה דאינו נקרא רשע, אלא דיצא מכלל שארית ישראל לא יעשו עוולה. וכוונתו ביאר ברעק"א דלא עבר באיסור ריבית כי לא התכוון מעולם ללוות בריבית, אלא ללוות לעצמו בחינם, שהרי הוא נאמן לומר שלווה לעצמו. אלא שתמה רעק"א דמ"מ הוא גזלן כי המלווה לא היה מוכן להלוות בחינם אלא בריבית לגויים. וכן תמה בחוו"ד.
והגר"א יישב דברי הרמ"א דהכא מיירי שהתנה בפירוש בריבית, ונמצא דעבר משעת שימה על איסור ריבית. אבל כשלא התנה מעיקרא, אין כאן אלא חסרון בנאמנות.
מקור: רמ"א קס"ח סו"ס יג; ש"ך רעק"א וגר"א שם

שאלה: גוי שלח ישראל ללוות מישראל על משכון של הגוי, האם הדבר מותר?
תשובה: מותר, ובתנאי שהאחריות על המעות ועל המשכון לא יהיו על השליח בשום שלב [לאחר שדיבר עם ישראל].
טעם הדין: ניתוח המקרה: גוי לווה [חלק ג] הלווה הוא היוזם [אופן א] ויש משכון מהגוי הלווה.
בעיקרון הדבר מותר, ואע"פ שאין שליחות מישראל לגוי, מ"מ מישראל לישראל יש שליחות (רבנו גרשום). אך מ"מ כ' הראשונים שאסור שאחריות המעות תהיה על השליח כי עי"ז הוא נחשב כלווה. ולגבי אחריות המשכון נח' הראשונים, העיטור מתיר לשליח לקבל אחריות, אך הרא"ש אוסר, וכן נפסק בשו"ע להלכה לאיסור.
אמנם כ' הרמ"א שאם הגוי נתן את המשכון לישראל כדי שילווה מישראל, אז באותו שלב עדיין מותר לשליח לקבל אחריות, כיון שעדיין אין לו עסק עם ישראל המלווה. אך לאחר ששלחו ישראל עם המעות, או ששלחו ליטול המשכון, אסור לו לקבל שום אחריות.
ומ"מ אם קיבל אחריות, כ' הב"ח והש"ך דמותר ליטול הריבית בדיעבד, דאין כאן אלא ספק שמא נעשה שלוחו של הגוי, ומסתמא אמרינן דנעשה שלוחו של ישראל ולא של הגוי.
מקור: שו"ע קסח, יג; ש"ך שם לו

שאלה: ישראל שלווה מישראל בשביל גוי על משכון של גוי, ואח"כ בא השליח וטוען שהמשכון הוא שלו עצמו, האם מותר למלווה לקחת ריבית?
תשובה: מותר, כי אינו מאמין לשליח. ואם מאמינו אסור.
טעם הדין: ניתוח המקרה: לטענת המלווה גוי לווה ע"י ישראל מישראל [חלק ג, אופן א] על משכון של גוי. לטענת הלווה ישראל לווה מישראל על משכון.
להלכה: כ' הפוסקים שהמלווה לא יאמין ללווה ואפ' אם יביא עדים, שהרי הודה שהמשכון אינו שלו. [והרש"ל מפקפק ע"ז שאם יביא עדים יהיה נאמן ע"י אמתלא שהיה צריך למעות] ומ"מ יכול המלווה לומר שהוא חושש שדברי הלווה אמת [כלומר במקצת, שבא לפרוע מעצמו חוב הגוי. א"נ שאומר שהלווה מוציא עליו שם רע שנוטל ממנו ריבית], ולא יניחנו לפדות המשכון עד שיבוא הגוי וישלם.
אבל אם ידוע שאמת כדברי השליח, אסור לקחת ממנו ריבית. והמערים לעשות כן נקרא רשע [כי יודע שהמלווה יכפנו לשלם ריבית. רעק"א]
מקור: שו"ע קסח, יג

שאלה: ישראל לווה מישראל לצורך גוי על משכון של גוי, האם יכול המלווה לכפות את ישראל השליח לפדות את המשכון?
תשובה: אינו יכול.
טעם הדין: כיון שהשליח הוא שלוחו של המלווה [כמבואר בסעיף יג, שזהו שורש ההיתר] לכן אינו חייב לפדות את המשכון. ומ"מ הוא חייב להעמיד את המלווה אצל הגוי הלווה, שהרי הוא זה שהילווה לו בשליחות המלווה.
מקור: שו"ע קסח, כז

שאלה: ישראל שלווה מישראל לצורך הגוי על משכון של גוי, האם מותר לשליח לפדות אח"כ את המשכון ע"י שמשלם קרן וריבית?
תשובה: מותר, ובתנאי שהמלווה יודע ומסכים לכך.
טעם הדין: ניתוח המקרה: גוי לווה מישראל ע"י ישראל  [חלק ג, אופן א], על משכון של גוי.
במקרה זה ההלוואה היתה בהיתר משום שהשליח היה שליח של המלווה, ויש שליחות לישראל, והסמיכות היתה רק על המשכון. ומותר אח"כ לשליח לפדות המשכון מפני שהוא כקונה אותו מיד המלווה. אלא שאם המלווה אינו יודע שהשליח פודהו לעצמו הרי זה רמאות משום שבדעת המלווה היה להשאיר המשכון אצלו ולהרוויח עליו עוד ועוד, וכעת השליח לוקח המשכון לעצמו כדי להרוויח הריבית.
מקור: שו"ע קסח, יג; רמ"א קסח, יד

שאלה: ישראל שלווה מישראל לצורך הגוי באופן המותר [כגון שאין אחריות על השליח כלל], האם מותר לו לקחת מהגוי ריבית גבוהה ולשלם לישראל ריבית נמוכה?
תשובה: מותר
טעם הדין: מכיון שההלוואה מותרת באופן זה כי ישראל השליח הוא שליח של ישראל המלווה ויש שליחות, ואין שום אחריות על השליח, אז מותר לשליח לקחת לעצמו רווחים ואין בזה שום חשש.
מקור: שו"ע קסח, יד

שאלה: האם מותר לישראל ללוות מישראל על משכון של גוי ולחזור ולהלוות את הכסף לגוי, ולסכם עם המלווה שהשליח הוא זה שיפרע הקרן והריבית?
תשובה: אסור.
ואם המלווה סומך אך ורק על המשכון, מותר. וראוי להחמיר.
טעם הדין: ניתוח המקרה: ישראל לווה מישראל וחזר והילווה לגוי [חלק ג] על משכון של גוי. והיוזם הוא השליח!
כ' הרשב"א דכל ההיתר ללוות מישראל על משכון של גוי (סעיף יג ויד) זה דווקא אם מתחילה ההלוואה היא לצורך הגוי, אבל אם מתנה מעיקרא שהשליח הוא זה שיפדה את המשכונות וישלם קרן וריבית נמצא שהוא הלווה והוי ריבית קצוצה, דחשיב שלווה מישראל וחזר והילווה לגוי.
וביאר הש"ך דגרע מערב קבלן דשרי במקום שיש משכון [עי' סימן קעב סעיף ב ברמ"א], משום דהכא מתחילה הכסף בא ליד ישראל, אבל שם הכסף בא ליד הגוי.
ואמנם חידש הש"ך דכל זה הוא כשהמשכון אינו טוב כ"כ, אבל אם המשכון הוא טוב מאוד אז כל סמיכת המלווה היא על המשכון של גוי ולא על השליח כלל, ואין דברי השליח מעלים או מורידים. וזהו הטעם למנהג העולם שמתנים בפירוש שהשליח יפרע קרן וריבית. [ואכן אם המשכון אינו טוב כ"כ, צריך לתת שטר חוב בדרך היתר לבטחון.] ומ"מ לכתחילה יש להזהר בזה.
מקור: רמ"א קסח סעיף יד; ש"ך שם מט

שאלה: ישראל שלווה מישראל לצורך הגוי על משכון של גוי, והגוי אינו מוכן לשלם הריבית, האם השליח מחויב לשלם אותה מכיסו?
תשובה: אינו צריך לשלם מכיסו, אבל מצד שני גם אינו יכול לפדות המשכון בלי ריבית. אבל אם:
א. הגוי כבר פדה המשכון בלי ריבית - השליח פטור.
ב. אם השליח הזכיר במפורש את שם הגוי יכול גם לפדותו בלא ריבית.
[ג. לדעת הב"ח: אם ישראל המלווה שלח אותו לקחת משכון מגוי, השליח יכול לפדות המשכון בלי ריבית.]
[ד. לדעת הט"ז: אם השליח לא ידע שהגוי אלים, פטור.]
טעם הדין: הנה אם ישראל נעשה ערב לגוי אז הוא חייב לשלם, ואין בזה איסור. [כמבואר ברמ"א קעא, ב שכשיש משכון מותר לערוב בעד הריבית]. אבל הפוסקים דנים האם השליח חייב גם כשלא נעשה ערב.
הטור כ' בשם אבי העזרי שחייב לשלם. ופירשו הפוסקים (ב"ח) טעמו, משום שהמלווה אומר שהוא אינו מכיר את הגוי אלא רק את השליח, וכל זמן שאינו פורע לו כל החוב לא יתן לו המשכון. אבל אם כבר פדה הגוי את המשכון בלי ריבית, ודאי שישראל אינו חייב להשלים הריבית מכיסו.
אבל אם השליח הזכיר לו מתחילה שם הגוי הלווה, אז אינו צריך לשלם, כי המלווה כן מכיר את הגוי ויודע שהוא יכול להיות אלם, וודאי שהוא מחל ע"ז, שהרי ישראל השליח לא נעשה ערב.
וכל זה אם השליח בא עם משכון מכח הגוי, אבל אם המלווה שלח אותו לקחת משכון מהגוי אז השליח לא צריך להפסיד כי נטילת המשכון היתה ביוזמת המלווה, ולא יוכל לטעון איני מכיר אלא אותך. [לבוש וב"ח.]
אבל הט"ז מחלק באופן אחר, שאם השליח ידע שיתכן שהגוי יהיה אלים, אז הוא חייב מדינא דגרמי, אבל אם לא ידע מזה כלל, אז הוא פטור לגמרי ויכול לפדות המשכון בלא ריבית מכיון שהוא שליח של ישראל המלווה.
מקור: שו"ע ורמ"א קסח, יד; נו"כ שם

שאלה: ישראל שלווה מישראל לצורך גוי על משכון של גוי, וכעת רוצה המלווה למכור את המשכון, האם השליח יכול למנוע ממנו זאת בטענה שהגוי אלים וייגרם לו הפסד מזה?
תשובה: אינו יכול למנוע.
[לדעת הב"ח והש"ך: אם המלווה יזם את נטילת המשכון, אז השליח יכול למנוע.]
טעם הדין: ניתוח המקרה: גוי לווה ע"י ישראל מישראל [חלק ג] על משכון. כשהלווה יוזם [אופן א]
יסוד ההיתר במקרה זה (סעיף יג) הוא משום שיש שליחות לישראל, והמלווה שלח את ישראל חברו. אמנם כיון שהמלווה אינו מכיר את הגוי אלא רק את ישראל השליח, לכן השליח אינו יכול לטעון לו שיבא ע"י המכירה לידי הפסד. אך האחרונים (ב"ח ולבוש, הו"ד בש"ך) כ' לחלק בין מקום שבו ישראל השליח בא עם המשכון של הגוי כדי ללוות עליו, שבזה באמת המלווה אינו מכיר בגוי, לבין מקרה שבו המלווה שלח את ישראל השליח לקחת משכון מהגוי, שבזה לא יכול לטעון שאינו מכיר את הגוי כי הוא זה ששלח אותו לקחת ממנו את המשכון, וממילא אסור לו להפסידו.
מקור: שו"ע קסח, טו; ש"ך שם נ

שאלה: ישראל שלווה מישראל לצורך עצמו בריבית, ונותן משכון של גוי [שהוא בידו ע"י שהילווה לגוי עליו], האם הדבר מותר?
תשובה: הרי זו ריבית קצוצה.
[לדעת הש"ך אם המשכון ברשות הגוי ולא נשתקע, מותר. ורעק"א וחוו"ד אוסרים]
טעם הדין: ניתוח המקרה: גוי לווה [חלק ג] וישראל האמצעי כבר הילווה לגוי על משכון, וחוזר ולווה על המשכון הזה [אופן ד]
הנה במקרה כזה שישראל לווה מישראל על משכון של גוי, יכולים להיות שני דרכי היתר. א. שישראל מוכר לחברו את המשכון ומסתלק ממנו לגמרי (ר"ת). ב. שההלוואה היא רק על המשכון שהוא עדיין ברשות הגוי שלא נשתקע ביד ישראל, והגוי משלם למי שהמשכון בידו (ש"ך בשם בעל העיטור).
והנה מצד מכירת המשכון, כ' הרמ"א והב"ח שיש להתיר גם במקרה דידן משום דמסתמא כוונתו למכור המשכון ולהסתלק. אך הבית יוסף מביא שדעת הרא"ש לאסור בזה ולא מיבעיא שאם ישראל משלם הרבית מכיסו ואינו חוזר ונוטלה מהגוי שהדבר אסור, אלא אפ' חוזר ונוטל הריבית מהגוי, מ"מ כיון שהתחייב לשלם גם אם הגוי לא ישלם הדבר אסור. ואע"פ שמותר להיות ערב כשיש משכון, כאן שהכסף מתחילה בא ליד ישראל חמור טפי [ש"ך]. כלומר שנפל יסוד ההיתר, כי מוכח שלא הסתלק מהמשכון ואין כאן מכירה.
ואמנם לדעת הש"ך עדיין יש להתיר אם המשכון לא נשתקע ביד ישראל, כי עיקר ההלוואה היא על המשכון שהוא של גוי וברשותו. אך רעק"א תמה ע"ז, שכיון שמקבל על עצמו לשלם הריבית בכל אופן אז הוא הלווה ממש כי עיקר הסמיכות עליו. וכן תמה החוו"ד שזהו חיוב גמור של הישראל לשלם אלא שהוא פורע ממשכון הגוי. ואסור. [ודמי להלוואת ישראל מישראל כשהגוי נעשה ערב קבלן, דפשיטא דאסור, ואף אם נימא דמשכון עדיף מערב קבלן, מ"מ הרי גם ערב שלוף דוץ אסור. ועי' מקומ"ח רעא.]
ודעת הש"ך יש ליישב לשיטתו (סקמ"ט) דס"ל דבמקום שהמשכון טוב מאד אז דברי השליח אינם מעלים ומורידים, כי אין שום סמיכות עליו אלא רק על המשכון.
מקור: שו"ע קסח, יט; ש"ך שם סד; רעק"א וחוו"ד שם

שאלה: ישראל שהילווה לגוי בריבית [בלי משכון], האם יכול למכור את החוב לישראל אחר?
תשובה: ימחל את החוב לגוי, וימכור לישראל השני את זכות הגבייה.
טעם הדין: ניתוח המקרה: גוי לווה [חלק ג] האמצעי כבר הילווה לגוי וחוזר ומוכר את החוב לישראל אחר [אופן ד]
במקרה כזה שאין משכון אז הבעיה היא שאין שום קנין שאפשר למכור בו חובות של גויים, ולכן הפתרון היחידי הוא למחול את החוב לגוי , ובמקביל למכור לישראל אחר את זכות הגבייה שיש לו מהגוי.
מקור: שו"ע קסח סוף סעיף יח

שאלה: ישראל הילווה בריבית לגוי על משכון, ובא ללוות מישראל אחר על משכון זה ולתת לו הריבית שהוא מקבל מהגוי, האם הדבר מותר?
תשובה: מותר ע"י שהוא מוכר את המשכון מכירה גמורה.
לדעת הש"ך: אם המשכון עדיין ברשות הגוי ולא נשתקע, מותר אפ' בלא מכירה.
טעם הדין: ניתוח המקרה: גוי לווה [חלק ג] ישראל כבר הילווה לגוי על משכון, ובא למכור החוב לישראל אחר [אופן ד]
כאן אין את ההיתר של שליחות לישראל (כמו בסעיף יג), ולכן לא מספיק שישראל האמצעי לא יקבל אחריות אלא צריך היתר חדש. ויסוד ההיתר (בשם ר"ת) הוא למכור את המשכון במכירה גמורה לישראל השני ולהסתלק ממנו לגמרי, ואז אין חשש ריבית בין שני היהודים.
וצריך לומר במפורש שזו מכירה גמורה (שו"ע) אך לדעת הרמ"א אף אם לא אמרו במפורש לשון מכירה, מ"מ הדבר מותר משום שכך הוא בסתמא (כדעת הרא"ש).
עוד מחדש הש"ך שבמקרה שא"א להסתמך על היתר מכירת המשכון (כגון במכר החוזר), ישנו לפעמים היתר אחר שההלוואה היא אך ורק על המשכון של גוי שהוא עדיין ברשותו כגון שאין בדעתו לשקעו אצל ישראל, והגוי משלם ריבית למי שהמשכון בידו, ונמצא שאין משמעות לישראל האמצעי כלל (בשם בעל העיטור).
מקור: שו"ע קסח, יח

שאלה: ישראל שהילווה לגוי בריבית על משכון, ובא ללוות מישראל על משכון זה ע"י שמוכרו לו, האם אפשר להתנות שכשירצה המוכר יוכל לקנות בחזרה את המשכון?
תשובה: אסור. [והרמ"א מתיר]
לדעת הש"ך אם המשכון עדיין ברשות הגוי, מותר.
טעם הדין: ניתוח המקרה: גוי לווה [חלק ג] ישראל כבר הילווה לגוי על משכון, ובא למכור החוב לישראל אחר [אופן ד]
יסוד ההיתר (בשם ר"ת) הוא למכור את המשכון במכירה גמורה לישראל השני ולהסתלק ממנו לגמרי, ואז אין חשש ריבית בין שני היהודים.
אמנם כיון שזהו יסוד ההיתר, אז לכאורה ברור שאם התנו שהמכירה יכולה להתבטל אז נפל יסוד ההיתר וממילא נמצא שישראל לווה מישראל ונותן משכון של גוי שזה ודאי אסור. ולכן תמהו מאד האחרונים על הרמ"א שנקט שמותר להתנות כן. [ותירץ הט"ז שמכיון שהריבית עוד לא באה לעולם אז כל המכירה היא לסלק עצמו מהזכות לקבל ריבית בכל שבוע, ולכן מועיל לזה גם מכר החוזר. אך להלכה הט"ז חולק ע"ז]
וחידש הש"ך שישנו עוד היתר אחר (בשם בעל העיטור),  שההלוואה היא אך ורק על המשכון של גוי שהוא עדיין ברשותו כגון שאין בדעתו לשקעו אצל ישראל, והגוי משלם ריבית למי שהמשכון בידו, ונמצא שאין משמעות לישראל האמצעי כלל. ובאופן שמסתמכים על היתר זה, אז גם במכר החוזר הדבר מותר. אמנם אם הגוי התייאש מהמשכון, כגון שהתנה מתחילה שאם לא יפרע ייקנה מעכשיו, אז נפל יסוד היתר זה בבירא, וצריכים מכירה גמורה.
מקור: רמ"א קסח, יח; ש"ך וט"ז שם

שאלה: ישראל הילווה לגוי בריבית על משכון, ובא ללוות מישראל על משכון זה באותה ריבית, האם מותר לו לעשות כן על חלק מהסכום שלווה מהגוי [כגון שלווה מגוי מאה במאה ועשרים, וחוזר ולווה מישראל חמישים בשישים על אותו המשכון]?
תשובה: לדעת הדרישה והש"ך: אסור.
לדעת הט"ז: מותר.
טעם הדין: ניתוח המקרה: גוי לווה [חלק ג] ישראל כבר הילווה לגוי על משכון, ובא למכור החוב לישראל אחר [אופן ד]
יסוד ההיתר (בשם ר"ת) הוא למכור את המשכון במכירה גמורה לישראל השני ולהסתלק ממנו לגמרי, ואז אין חשש ריבית בין שני היהודים.
ולכן הבין הדרישה (בדברי הטור בשם הרא"ש) שאם הוא לווה רק על חלק מהסכום אז אין כאן מכירה של המשכון, אלא המשכון עדיין שלו והוא משלם הריבית מעצמו. [ע"פ ביאור נקודות הכסף]
אך הט"ז טוען שאין שום חילוק בין מכירת חצי חוב למכירת החוב כולו.
מקור: ט"ז קסח, כח; נקודות הכסף שם

שאלה: ישראל שהילווה לגוי בריבית על משכון, האם מותר לו לחזור וללוות מישראל אחר על אותו משכון סכום גדול יותר באותה הריבית [כגון שהילווה לגוי מאה במאה ועשרים, וחוזר ולווה מישראל מאתיים במאתיים ועשרים]?
תשובה: לדעת הלבוש והש"ך: מותר.
לדעת הט"ז: ריבית קצוצה.
טעם הדין: ניתוח המקרה: גוי לווה [חלק ג] ישראל כבר הילווה לגוי על משכון, ובא למכור החוב לישראל אחר [אופן ד]
יסוד ההיתר (בשם ר"ת) הוא למכור את המשכון במכירה גמורה לישראל השני ולהסתלק ממנו לגמרי, ואז אין חשש ריבית בין שני היהודים כי הריבית באה מהגוי ישירות לישראל השני בעל המשכון.
ולכן התיר הלבוש [וכן הסכים הש"ך בנקודות הכסף] ללוות סכום גדול יותר ממה שהוא הילווה לגוי ולשלם את אותה הריבית, מפני שאת המשכון הוא מוכר לגמרי באותו סכום שהילווה לגוי ומסתלק ממנו, ומלבד זאת הוא לווה עוד כסף בחינם מהקונה.
אך הט"ז טוען שיוצא שאחוז הריבית הכללי הוא נמוך יותר, וממילא יוצא שעל אותו סכום שהילווה לגוי הוא מקבל מישראל פחות ריבית ממה שהגוי נותן לו, ונמצא בהכרח ששאר הריבית הוא על חלק ההלוואה האחר והרי זו הלוואה בריבית. ואע"פ שסו"ס הוא לא מפסיד מזה כי הגוי משלם לו יותר ריבית באותו חלק שלו, מ"מ זו ריבית כי יכל להרוויח את הריבית הזו לעצמו ולא לתת אותה לחברו, ומה שנתן לו אותה זה בגלל שהוא הילווה לו עוד.
מקור: ט"ז קסח, כד; נקוה"כ שם

שאלה: ישראל שהילווה לגוי וזקף הריבית עם הקרן, האם מותר למכור החוב לישראל אחר ולהתנות שכשירצה יוכל לקנות החוב בחזרה?
תשובה: אסור, אלא ימכור לו בלא תנאים, ואחרי הקנין יכול להבטיחו שיחזור ויקנהו ממנו.
טעם הדין: מקור הדין בתרומת הדשן (סימן שג) והובא ברמ"א (קסח, יח). ונכתוב דברי התרומת הדשן בקיצור: בעיקרון מותר למכור חובות, אפ' של ישראל [סימן קעג] וכ"ש של גוי. אמנם הנידון מתחיל כאשר המוכר רוצה להתנות שיוכל בכל שעה לחזור ולקנות את חובו, שבזה לא שייך ההיתר הכללי של מכירת חובות, שהרי מכר החוזר אינו נחשב מכר לענין ריבית (סימן קעד). וגם אין להתיר מטעם שהריבית עולה בכל יום ויום על הגוי ונמצא שהישראל הקונה מקבל הריבית מהגוי בלבד, כי כל זה שייך רק אם לא זקף במילווה, אבל כשזקף אז מתבאר בפוסקים (סו"ס קע) שגם הריבית שעתידה לעלות נחשבת כבר מעכשיו כאילו היא קרן, וא"כ נמצא שישראל הוא זה שמתחייב את הריבית הזו ולא הגוי.
ולכן הפתרון הוא למכור את החוב בסתמא, ואח"כ יבטיחנו שיחזור ויקנה אותו ממנו כשירצה לפי המחיר שיהיה אז (כפי מה שעלתה עליו הריבית.)
מקור: רמ"א קסח סוף סעיף יח

שאלה: מנהיגי הקהל שלווה בריבית לצורך הקהל, האם מותר להם לקחת ממקצת הקהל תשלום מוקדם ועי"ז לנכות להם חלק גדול יותר מחיובם?
תשובה: הרי זו ריבית קצוצה.
טעם הדין: כ"כ הרשב"א בתשובה (ה, רנט) שבמקרה כזה נמצא שאותם מקצת הקהל הילוו, והם מקבלים ריבית משאר הקהל שמשלמים יותר עי"ז. והרי זו ריבית קצוצה. [ע"ז כ' הרשב"א שזו ריבית קצוצה, ולא על עצם דין המנהיגים, ודלא כמו שהבין הט"ז. אחרונים]
מקור: רמ"א קסח, סוסי"ח